Номер провадження: 22-ц/785/6732/18
Номер справи місцевого суду: 1533/879/2012
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання договорів удаваними та витребування майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 21.05.2018 року, ухваленого суддею Добровим П.В.,

встановив:

06.07.2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який в подальшому був уточнений, про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який укладений 24.06.1998 року на Одеській універсальній товарній біржі «Центр», удаваним з моменту його укладення в частині покупця - ОСОБА_3, визнання справжнім покупцем зазначеної квартири ОСОБА_2; визнання договору міни від 18.01.1999 року, який укладений на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» удаваним з моменту його укладення в частині учасника угоди - ОСОБА_3, визнання справжнім учасником угоди за договором міни від 18.01.1999 року ОСОБА_2; визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі ст. 235 ЦК України; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.09.2006 року, який зареєстрований приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_10; витребування у ОСОБА_4 як добросовісного набувача на користь позивача спірної квартири АДРЕСА_2.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що у 1998 році він разом зі своєю сімєю переїхали з м. Баку до України на постійне місце проживання. При переїзді до України позивач продав свою 3-кімнатну квартиру у м.Баку та на отримані кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу був оформлений на ОСОБА_3, матір колишньої дружини ОСОБА_11, оскільки ні ОСОБА_2, ні його батьки не мали посвідки на постійне проживання в Україні та ідентифікаційного коду, що унеможливлювало укладання договору на їх імя. ОСОБА_3 під час передачі грошей присутньою не була, до квартири не вселялась, жодного дня в ній не проживала, має власне житло. Коштів на купівлю квартири вона також не мала, розрахунки за квартиру здійснював ОСОБА_2 Згодом, 18.01.1999 року від імені ОСОБА_3 був здійснений обмін квартирами з ОСОБА_9 На Одеській універсальній товарній біржі «Центр» було укладено договір міни від 18.01.1999 року, відповідно до якого ОСОБА_9 набула у власність квартиру АДРЕСА_3, а ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_4. В подальшому, на імяОСОБА_2 з боку ОСОБА_3 була видана довіреність на розпорядження всім майном, яка потім була скасована, а спірна квартира за договором купівлі-продажу від 30.09.2006 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_10 за № 3027, продана ОСОБА_4 Отримані від продажу квартири грошові кошти ОСОБА_3 залишила у себе. Враховуючи викладене, позивач зазначав, що справжнім покупцем квартири АДРЕСА_5, так само і справжнім учасником договору міни від 18.01.1999 року є він, правочини є удаваними з моменту укладення в частині покупця та учасника договору міни. Крім того, оскільки квартира АДРЕСА_6 за договором купівлі-продажу від 30.09.2006 року, продана ОСОБА_4, вибула не з його волі, ОСОБА_3 не була її справжнім власником та не мала права розпоряджатися нею, договір слід визнати недійсним та витребувати від ОСОБА_4 як добросовісного набувача спірну квартиру.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 21.05.2018 року ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким заявлені ним позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що районним судом при ухваленні рішення не було враховано те, що він за власні кошти, отримані напередодні від продажу 3-кімнатної квартири у м. Баку, купив квартиру для проживання у ній разом зі своєю дружиною та своїми батьками. Огляд квартири та визначення істотних умов договору купівлі-продажу з продавцем квартири здійснював особисто, повну суму оплати за квартиру продавцю передав ОСОБА_2, грошові кошти, передані продавцю, належали йому, купюри були помічені печатками азербайджанського банку, оскільки були привезені ОСОБА_2 в Україну з м. Баку. ОСОБА_2 зазначає, що договір купівлі-продажу квартири було укладено від імені ОСОБА_3 (матері дружини ОСОБА_2 Г.) з поважної причини - ОСОБА_2 та його батьки не мали посвідки на постійне місце проживання в Україні та ідентифікаційного коду, а тому не могли бути стороною у даній угоді. ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу лише прибула в офіс до нотаріуса та проставила свій підпис, після чого одразу поїхала. Під час передачі грошей у нотаріальній конторі ОСОБА_3 присутня не була. ОСОБА_3 у квартирі ніколи зареєстрована не була, до квартири не вселялася та жодного дня в ній не проживала, має власне житло. Коштів на купівлю квартири ОСОБА_3 ніколи не мала. ОСОБА_2 також звертає увагу на те, що був зареєстрований та постійно проживав у спірній квартирі разом з сімєю, іншого житла не мав. Після розлучення, ОСОБА_3 видала на ОСОБА_2 довіреність на розпорядження його квартирою № 30 у будинку № 21 по вул. Приморській у м. Южне, отриманою від обміну за квартиру. Продавати або обміняти квартиру ОСОБА_2 не поспішав, оскільки довіреність була видана строком на три роки, він весь час проживав у ній разом зі своєю новою сімєю, жодних претензій, заяв до міліції, суду йому не надходило, оскільки ОСОБА_3 розуміла, що справжнім власником квартири був він. Переоформити дану квартиру на себе він не міг, оскільки виступив би за договором і як набувач, і як повірений. ОСОБА_2 дізнався про скасовану майже одразу після видачі довіреність лише, коли вирішив обміняти зазначену квартиру. ОСОБА_3 стверджувала, що не розуміє як так сталося, що довіреність скасована. Таким чином ОСОБА_2 звернувся до суду з метою визнання права власності на квартиру, а ОСОБА_3 під час розгляду справи у суді терміново продала цю квартиру, а отримані від продажу чужої квартири грошові кошти залишила у себе. Таким чином ОСОБА_2 стверджує, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7, є удаваним з моменту його укладення в частині покупця - ОСОБА_3, а справжнім покупцем квартири є ОСОБА_2 Так само удаваним у частині учасника-угоди є Договір міни від 18.01.1999 року, відповідно до умов якого на ОСОБА_3 було оформлено квартиру за адресою № 30 у будинку 21 по вул. Приморській у м. Южне, а ОСОБА_9 набула у власність квартиру за адресою № 161 у будинку 12 по пр-ту Григорівсього десанту у м. Южне, Одеської області. Отже Договір купівлі-продажу квартири за адресою № 161 у будинку 12 по пр-ту Григорівсього десанту у м. Южне, Одеської області від 30.09.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є недійсним, оскільки ОСОБА_3 не була справжнім власником квартири, а отже і не могла розпоряджатися цим майном. В свою чергу ОСОБА_3 видала довіреність на розпорядження цією квартирою ОСОБА_2 одразу під час розлучення з її дочкою. Але через кілька місяців скасувала її, не попередивши справжнього власника квартири, а після порушення справи про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру за адресою № 30 у будинку 21 по вул. Приморській у м. Южне швидко позбулась її та залишила безпідставно отримані кошти у себе. Таким чином, на думку ОСОБА_2 він має право витребувати дану квартиру у ОСОБА_4 На думку ОСОБА_2 суд першої інстанції незаконно посилається як на підставу відмови у позові на те, що рішенням Южного міського суду від 09.09.2002 року яке набрало законної сили та яким Договір міни від 18.01.1999 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на Одеській універсальній товарній біржі «Центр», визнано дійсним. Оскільки він не заявляє вимоги щодо визнання зазначеного вище Договору міни недійсним, тоді як вимога про визнання правочину удаваним не включає до себе вимогу про визнання правочину недійсним, а отже, той факт, що рішенням суду, яке набрало законної сили, визнано даний договір міни дійсним, жодних чином не позбавляє позивача права звертатися до суду з вимогою про визнання його удаваним. Крім того ОСОБА_2 звертає увагу на те, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги посилання позивача на те, що він не міг оформити житло на своє імя з посиланням на відсутність обмежень щодо іноземців, оскільки він зазначив у своїй позовній заяві, що не міг оформити право власності на квартиру не тому, що він не був громадянином України, а тому, що він на момент купівлі квартири не мав посвідки на постійне місце проживання та, відповідно, не міг отримати ідентифікаційний код, без якого неможливо посвідчити у нотаріуса договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_12 звернулися до суду апеляційної інстанції з відзивами на неї, у яких зазначили, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - такими, що не можуть прийматись до уваги.

Сторони в судове засідання не зявились. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялись належним чином.

Згідно Повідомлень про результати доставки Курєрської служби доставки (м.Южне) від 19.10.2018 року ОСОБА_9 відмовилась отримувати судове повідомлення, а тому у відповідності до ч.9 ст. 130 ЦПК України вважається повідомленою про день та час розгляду справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 змінили своє місце проживання, не повідомивши відповідно до вимог ст.131 ЦПК України про це суд, а тому судове повідомлення у відповідності до ч.1 ст.131 ЦПК України вважається доставленим. Інші учасники справи отримали виклик у судове засідання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута судом на підставі ч. 2 ст. 247 та ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження. Доводи позивача про те, що квартира АДРЕСА_8 куплена виключно за його кошти, суд не може прийняти до уваги, так як належних та допустимих доказів зазначеного не надано. Посилання позивача на копію розписки, в якій вказано, що грошові кошти у розмірі 12 500 доларів США продавець ОСОБА_13 отримав від покупця ОСОБА_2, деякі купюри з яких містили печатки азербайджанського банку, на думку суду, не свідчать про те, що всі внесені кошти для оплати за квартиру належали особисто позивачу. Не надано і доказів домовленості між позивачем та ОСОБА_3 про придбання спірної квартири за дорученням позивача.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та показань свідків, ОСОБА_2 у 1998 році разом зі своїм батьком ОСОБА_2 Гюльмурадом та матірю ОСОБА_2 Зіяфет Мехтієвною переїхав з м.Баку (Азербайджанська Республіка) до України на постійне місце проживання.

У м. Баку у ОСОБА_2 була належна йому на праві приватної власності 3-кімнатна квартира, площею 38,65 кв.м., за адресою: м. Баку, 9А мікрорайонАДРЕСА_9, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію серії МН № 040239, Довідкою № 30/758 від 05.03.1998, Довідкою № 2214 від 15.05.1996 року.

17.03.1998 ОСОБА_2 у звязку з виїздом на постійне місце проживання до України продав 3-кімнатну квартиру у столиці Азербайджанської республіки - м. Баку, що підтверджується матеріалами справи: довідкою № 3МА-2-196 Державної нотаріальної контори м. Баку № 27, Договором № 031539 від 17.03.1998 року.

Таким чином, суд вважає встановленим факт наявності у ОСОБА_2 грошових коштів на придбання квартири АДРЕСА_10.

Як вбачається з показань свідка ОСОБА_7, яка була присутня під час огляду квартири АДРЕСА_10 та передачі грошових коштів ОСОБА_2 її батьку ОСОБА_13, під час огляду квартири та після укладення Договору 10.06.1998 ОСОБА_2 здійснив огляд квартири самостійно, призначив дату укладення угоди та на підтвердження дійсного наміру укласти Договір купівлі-продажу квартири особисто передав одному з продавців ОСОБА_13 - аванс у розмірі 500 доларів США, що підтверджується розпискою.

Натомість ОСОБА_3, з показань свідків, участі у пошуку та огляді квартири АДРЕСА_10 не брала, умови Договору купівлі-продажу не визначала та не погоджувала, задля укладення Договору від її імені лише прибула в офіс до нотаріуса та проставила свій підпис, після чого одразу поїхала. Під час передачі грошей у нотаріальній конторі ОСОБА_3 присутня не була.

З умов Договору купівлі-продажу № Н/98-0381 від 24.06.1998 року не вбачається, що саме ОСОБА_3, від імені якої було укладено Договір, сплатила ціну квартири АДРЕСА_11, а саме: у п. 6 Договору зазначено, що «квартира продана на біржових торгах за 16 000,00 грн, які отримав продавець до підпису цього Договору».

Також у матеріалах справи є розписка, в якій зазначено, що грошові кошти у розмірі 12 500,00 доларів США Продавець ОСОБА_13 отримав від Покупця ОСОБА_2

Крім того, у даній розписці зазначено, що «деякі купюри, передані продавцю в якості оплати за квартиру, викликали сумніви, оскільки на них були печатки з текстом на невідомій продавцю мові, на що ОСОБА_2 йому пояснив, що це печатки азербайджанського банку, які ставляться на верхній та нижній частинах купюр у запечатаних пачках по 100 купюр». Даний факт підтверджує належність переданих продавцю грошових коштів в якості оплати за квартиру АДРЕСА_12 ОСОБА_2, який три місяці тому здійснив продаж 3-кімнатної квартири у м. Баку, Азербайджанської республіки.

ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_10 ніколи зареєстрована не була, до квартири не вселялася, має власне житло за адресою: Одеська обл., Миколаївський р-н, с. Новопетрівка, вул. Леніна, 40.

Судом не встановлено та ОСОБА_3 не підтверджено, що вона дійсно мала кошти на купівлю квартири. З показань свідка дочки ОСОБА_3 виявлено, що на момент придбання квартири АДРЕСА_12 ОСОБА_3 працювала сторожем, декілька років мала затримку з заробітною платою, інших доходів не мала, жодного майна вона не продавала, спадку не отримувала, сама проживає у селі, має значні фінансові проблеми.

Також з пояснень сторони та показань свідків встановлено, що квартира АДРЕСА_10 придбавалась ОСОБА_2 для власних потреб, для проживання у ній зі своєю сімєю, а саме: з колишньою дружиною ОСОБА_11 та батьками ОСОБА_11 Гюльмурадом та ОСОБА_11 Зіяфет Мехтієвною.

ОСОБА_2 був зареєстрований та постійно проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з сімєю, іншого житла не мав.

18.01.1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» було укладено Договір міни № 151/ю від 18.01.1999 року, відповідно до умов якого ОСОБА_9 набула у власність квартиру АДРЕСА_13, а ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_14.

Після того, як у 2001 році ОСОБА_11 подала документи на розлучення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 видала на імя ОСОБА_2 довіреність на розпорядження всім майном, зокрема квартирою № 30 у будинку № 21 по вул. Приморській у м. Южне, тобто фактично підтвердила, що справжнім власником квартири АДРЕСА_2 є не вона, а ОСОБА_2, та надала йому можливість розпорядитись своїм майном.

Через те, що довіреність була видана строком на 3 роки, ОСОБА_2 не здійснював дії щодо переоформлення квартири АДРЕСА_2. Перереєструвати право власності на себе на підставі даної довіреності він не міг, оскільки виступив би за договором і як набувач, і як повірений.

За весь час ОСОБА_3 жодних прав на квартиру АДРЕСА_2 не заявляла, жодних заяв до суду або правоохоронних органів про усунення перешкод у здійсненні права власності не направляла, до квартири АДРЕСА_2 не навідувалась, жодних претензій до ОСОБА_2 щодо проживання у зазначеній квартирі не заявляла, хоча ОСОБА_2 вже був розлучений з її дочкою, та жодних стосунків з нею та її сімєю не підтримував, що на думку колегії суддів підтверджує доводи позивача що ОСОБА_3 не є власником спірних обєктів.

Згодом ОСОБА_2 вирішив обміняти квартиру АДРЕСА_2, але у нотаріальній конторі йому повідомили, що його довіреність скасована, про що він не був повідомлений.

Як вбачається з показань свідка ОСОБА_14, вони разом з ОСОБА_15 приїхали до ОСОБА_3, і остання повідомила, що до нотаріуса вона не їздила та що його квартира їй зовсім не потрібна.

Тоді ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_2, але під час розгляду справи у суді ОСОБА_3 продала квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_4, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 30.09.2006 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_10 за № 3027.

Дана обставина також є доказом того, що ОСОБА_3 не була власником спірних квартир, сама це розуміла, про що свідчать усі її дії - спочатку видала генеральну довіреність на розпорядження нерухомим майном, чим намагалась ввести в оману ОСОБА_2, нібито надаючи йому можливість розпорядитися своїм майном, а потім, приховуючи це від ОСОБА_2, скасувала довіреність і, якомога скоріше, продала спірну квартиру, а безпідставно отримані кошти забрала собі.

Крім того колегія суддів зазначає, що відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні вказав, що йому відомо про спір щодо належного власника квартири, проте уклав угоду купівлі-продажу, не дочекавшись вирішення судового спору з цього питання.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

В Узагальненнях Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року зазначено, що «воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини».

У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що «встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин».

У п. 26 ОСОБА_12 Верховного Суду України «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ (зобовязання, що виникають з угод)» від 26.05.2001 року зазначено, що «якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір відповідно до статей 58, 60 ЦК визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу автомобіль насправді був куплений не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд відповідно до ст. 58 ЦК може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти був куплений автомобіль».

Таким чином, згідно ст. 235 ЦК України, враховуючи фактичні обставини справи, суд доходить до висновку про те, що Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_10 є удаваним з моменту його укладення в частині покупця ОСОБА_3, а покупцем квартири є ОСОБА_2, якому квартира АДРЕСА_12 належала на праві приватної власності.

Так само удаваним у частині учасника угоди суд визнає Договір міни № 151/ю від 18.01.1999 року, відповідно до умов якого на ОСОБА_3 було оформлено квартиру АДРЕСА_2, а ОСОБА_9 набула у власність квартиру АДРЕСА_12, оскільки квартира квартиру АДРЕСА_2 була отримана внаслідок обміну на квартиру АДРЕСА_15, фактично належну на праві власності ОСОБА_2, отже, ОСОБА_2 особисто вчинив обмін даної квартири.

ОСОБА_2 був зареєстрований та постійно проживав у квартирі квартиру АДРЕСА_16 разом з колишньою дружиною, а після розлучення з новою сімєю, про що жодних претензій та заперечень від ОСОБА_3 не отримував. ОСОБА_3 у квартирі квартиру АДРЕСА_2 ніколи зареєстрована не була, до квартири АДРЕСА_2 не вселялася та в ній не проживала, має власне житло.

Після розлучення ОСОБА_3 видала на ОСОБА_2 довіреність на розпорядження його квартирою квартиру АДРЕСА_2.

Отже, Договір міни № 151/ю від 18.01.1999 року, укладений на Одеській універсальній товарній біржі «Центр», є удаваним з моменту його укладення в частині учасника ОСОБА_3, а учасником зазначеного Договору міни є ОСОБА_2, якому квартира квартиру АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності.

Таким чином, Договір купівлі-продажу квартири № 2 від 30.09.2006 року, зареєстрований приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_10 за № 3027, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є недійсним, оскільки ОСОБА_3 не була справжнім власником квартири квартиру АДРЕСА_2, а отже, і не могла розпоряджатися цим майном.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Таким чином, Договір купівлі-продажу квартири квартиру АДРЕСА_2 є недійсним, оскільки його зміст суперечить положенням цивільного законодавства України, адже ОСОБА_3 не була справжнім власником квартири квартиру АДРЕСА_2 та не мала права розпоряджатися нею.

Що стосується позовних вимог щодо витребування у ОСОБА_4 як добросовісного набувача на користь позивача спірної квартири АДРЕСА_2, то колегія суддів дійшла до висновку, що такі вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Оскільки після вчинення недійсного правочину право власності третій особі не відчужувалось, то право власності підлягає відновленню не за допомогою віндикаційного позову, а за допомогою інституту реституції, у звязку з чим колегія суддів у відповідності до ч.5 ст.216 ЦК України вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Таким чином, враховуючи визнання Договору купівлі-продажу квартири квартиру АДРЕСА_2 недійсним, підлягає застосуванню норми ч.1 ст.216 ЦК України, згідно якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Оскільки за спірним правочином згідно п.2 Договору купівлі-продажу від 30.09.2006 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 80000,00 грн., то зазначена сума підлягає поверненню ОСОБА_4, а квартира АДРЕСА_17 підлягає поверненню ОСОБА_2

Тому, для належного відновлення прав ОСОБА_2, у відповідності до ст. 235 ЦК України, колегія суддів вважає необхідним визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_17.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо підстави відмови у позові у звязку з тим, що є рішення Южного міського суду від 09.09.2002 року, яке набрало законної сили та яким Договір міни № 151/ю від 18.01.1999 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на Одеській універсальній товарній біржі «Центр», визнано дійсним, оскільки позивачем не заявляються вимоги щодо визнання зазначеного вище Договору міни недійсним.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Таким чином, вимога про визнання правочину удаваним не включає до себе вимогу про визнання правочину недійсним, а отже, той факт, що рішенням суду, яке набрало законної сили, визнано даний Договір міни дійсним, жодним чином не позбавляє позивача права звертатися до суду з вимогою про визнання його удаваним.

Більше того, рішенням Южного міського суду від 09.09.2002 року було визнано Договір міни дійсним з інших підстав, а саме: під час розгляду даної справи перевірялося додержання Одеською універсальною товарною біржею «Центр» під час укладення угоди вимог чинного законодавства.

Таким чином, вимога позивача про визнання Договору міни удаваним є законною та обґрунтованою, а рішенням суду, на яке посилається відповідач, вирішено спір про право між іншими сторонами (ОСОБА_3 та ОСОБА_9 М.) та з інших підстав (недодержання Одеською універсальною товарною біржею «Центр» під час укладення угоди вимог чинного законодавства), отже посилання суду першої інстанції як на підставу відмови у позові на дане рішення суду є необґрунтованим та незаконним.

Також колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача на те, що він не міг оформити житло на своє імя, адже обмежень щодо іноземців не існує. Однак судом встановлено, що позивач не міг оформити право власності на квартиру не тому, що він не був громадянином України, а тому, що він на момент купівлі квартири не мав посвідки на постійне місце проживання та відповідно не міг отримати ідентифікаційний код, без якого неможливо нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Враховуючи встановлене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не неповно зясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, при ухваленні рішення суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції на підставі ст.376 ч.1 п.1, 3, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги, відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь ОСОБА_2 понесені останнім та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 15413,05 грн.

У звязку з ухваленням рішення за відсутності учасників справи, відповідно до ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 21.05.2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання договорів удаваними та витребування майна задовольнити частково.

Визнати Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_12, укладений 24.06.1998 року за №Н/98-0381 на Одеській універсальній товарній біржі «Центр», удаваним з моменту його укладення в частині покупця ОСОБА_3.

Визнати покупцем квартири АДРЕСА_12 за Договором купівлі-продажу № Н/98-0381 від 24.06.1998 року ОСОБА_2

Визнати Договір міни №151/ю від 18.01.1999 року, укладений на Одеській універсальній товарній біржі «Центр», удаваним з моменту його укладення в частині учасника угоди ОСОБА_3.

Визнати учасником угоди за Договором міни № 151/ю від 18.01.1999 року ОСОБА_2.

Визнати Договір купівлі-продажу від 30.09.2006 року, зареєстрований приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_10 за № 3027 недійсним.

Застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: ОСОБА_3 повернути ОСОБА_4 80000,00 грн., отриманих нею за договором купівлі-продажу від 30.09.2006 року та ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_17.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_17 на підставі ст. 235 ЦК України.

У задоволені позовних вимог щодо витребування майна на підставі ст.388 ЦК України відмовити.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 15413,05 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.10.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_16