ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 жовтня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/3517/16-ц

Головуючий у першій інстанції - Ковальова Т.Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/11/18

Чернігівський апеляційний суд у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.,

за участю секретаря судового засідання Бивалькевич Т.В.,

учасники судового процесу:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_3;

особа, яка подала скаргу: ОСОБА_2;

оскаржується рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії,

прізвище судді: Ковальова Т.Г.; місце та час ухвалення рішення: м. Ніжин, 11 год. 18 хв.; дата складання повного тексту рішення 31 серпня 2017 року,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в якому просив зобов'язати відповідача за свій рахунок виготовити нові меблі: ліжко 2.0 м на 1.8 м та дві тумбочки до цього ліжка, ліжко розміром 2.0 м на 0.9 м та тумбочку до нього; ліжко розміром 2.0 м на 1.0 м та тумбочку до нього, лавочку дерев'яну взамін раніше виготовлених йому меблів згідно накладної №170 від 28.11.2013 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач виготовив на його замовлення меблі неналежної якості за договором побутового підряду, добровільно усунути недоліки відмовився, а тому він змушений звертатися до суду з даним позовом для відновлення прав у судовому порядку.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на допущені судом першої інстанції під час розгляду справи порушення норм матеріального та процесуального права. Вказував на те, що рішення суду першої інстанції про те, що право позивача було відновлено відповідачем у 2014 році в позасудовому порядку ґрунтується тільки на показаннях свідків, в той час, коли належних безсторонніх доказів до матеріалів справи відповідачем долучено не було. Зазначав, що заява відповідача про застосування річного строку давності до його вимог щодо неналежної якості роботи не може бути врахованою, оскільки строк позовної давності, за положеннями ст.. 863 ЦК України, визначається від дня прийняття роботи, натомість робота з виготовлення меблів станом на 27.12.2017 замовником прийнята не була.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та винесення постанови про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у позасудовому порядку було відновлено право позивача на отримання якісної послуги з виготовлення меблів шляхом виготовлення та доставки позивачеві у 2014 році нових меблів, через що підстави вважати порушеними його права за договором побутового підряду відсутні.

До зазначеного висновку суд першої інстанції дійшов на підставі письмових заперечень відповідача, пояснень його представника адвоката ОСОБА_4, показань свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та беручи до уваги, що вказані обставини не спростовано ОСОБА_2, ним же не було заявлено щодо наведених обставин вимог за даним позовом.

Зазначені висновки було ухвалено судом з порушенням приписів ст.. 76-81, 89 ЦПК України, оскільки за приписами ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи, які встановлюються зокрема такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

З огляду на приписи наведеної норми процесуального закону, положення ст.. 92, 95, 97, 100 ЦПК України, письмові заперечення відповідача ФОП ОСОБА_3, пояснення його представника адвоката ОСОБА_4, надані у засіданні суду першої інстанції, не можна вважати доказами у справі на підтвердження встановлення обставин щодо виготовлення нових меблів та доставку їх відповідачем на адресу позивача, оскільки самі по собі пояснення та заперечення учасників справи не є доказами з точки зору процесуального закону.

Посилання суду на показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 в силу положень ст.. 77-80 ЦПК України, не можна вважати правомірним, оскільки зазначені докази не є достатніми для того щоб дійти висновку про наявність обставин щодо яких вказані свідки давали свідчення.

Зокрема, факт виготовлення ФОП ОСОБА_3 та доставки нових меблів за адресою проживання позивача, відповідачем, який є підприємцем, мав бути підтверджений певними засобами доказування, а саме, документальними доказами на підтвердження виготовлення, відвантаження зазначених виробів, доставку та їх прийняття споживачем, відображення зазначених витрат у фінансовій документації та іншими достовірними доказами. Проте, зазначених вище належних, допустимих та достовірних доказів відповідачем суду подано не було, свідок ОСОБА_6 є працівником відповідача, а тому її свідчення не можуть носити об'єктивного характеру, показання свідка ОСОБА_5 - приватного підприємця перевізника меблів також не можна вважати достовірними через відсутність безспірних документальних доказів про виконання ним такого замовлення ФОП ОСОБА_3 саме у 2014 році.

За таких обставин, висновок суду по суті спору про позасудове відновлення відповідачем порушеного права позивача не можна вважати законним та обґрунтованим, а судове рішення таким, що ухвалено відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір з приводу якості роботи підрядника з виготовлення меблів з матеріалів замовника.

Зокрема, відповідно до накладної №170 від 28.11.2013 року, встановлено, що ФОП ОСОБА_3 було відпущено ОСОБА_2 ліжко 2.0 м на 1.8 м, дві тумбочки до цього ліжка, ліжко розміром 2.0 м на 0.9 м та тумбочку до нього; ліжко розміром 2.0 м на 1.0 м та тумбочку до нього, лавочку дерев'яну на загальну суму 4700 грн, яким було прийнято та оплачено виконану роботу, а меблі 29.11.2013 року доставлено позивачеві за місцем проживання (а.с.15).

Зазначені обставини окрім наведеного вище доказу підтверджено рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 15 квітня 2014 року про визнання укладеним між сторонами договору побутового підряду на виготовлення на замовлення меблів (а.с.13, 14) та визнаються позивачем у його заяві, адресованій відповідачеві від 1.12.2013 року про проведення експертизи на предмет встановлення якості виготовлених відповідачем меблів (а.с.5).

Оскільки на заяву ОСОБА_2 від 01.12.2013 року про проведення експертизи у зв'язку з недоліками виготовлених меблів відповідачем не було вжито жодних заходів, 23.12.2013 року позивачем було подано звернення до інспекції з питань захисту прав споживачів у Чернігівській області, останньою було проведено перевірку та складено протокол про адміністративне правопорушення на фізичну особу підприємця ОСОБА_7 за порушення права споживача послуг на перевірку якості наданих послуг (а.с.11).

Під час перевірки якості меблів, виготовлених відповідачем, в засіданні апеляційного суду на підставі висновку судової експертизи від 14.09.2018 року було встановлено, що вони містять ряд дефектів виробничого характеру (а.с. 161-222), втім, позовні вимоги, на думку апеляційного суду, не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно з положеннями ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Приписами ст. 863 Цивільного кодексу України передбачено, що до вимог щодо неналежної якості роботи, виконаної за договором підряду, застосовується позовна давність в один рік, а щодо будівель і споруд - три роки від дня прийняття роботи замовником.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями ч. 1 ст. 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, яку визначено законом у три роки.

Таким чином, саме приписами ст.. 863 ЦК України до вимог щодо неналежної якості роботи, виконаної за договором підряду, законом встановлено скорочену позовну давність тривалістю в один рік.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 28.11.2013 року ОСОБА_2 було прийнято від відповідача замовлення та здійснено оплату виконаної роботи, вже 01.12.2013 року позивач виявив недоліки виконаної роботи з виготовлення меблів, однак до суду з вимогами про захист порушеного права звернувся лише у вересні 2016 року, пропустивши річний строк позовної давності, встановлений приписами ст. 863 ЦК України.

Зважаючи на те, що у заяві від 12 квітня 2017 року, викладеній у запереченнях на позов, відповідач ОСОБА_3 просив застосувати позовну давність (а.с. 70, 71), сплив позовної давності тривалістю в один рік є підставою для відмови у задоволенні позову у відповідності до ч.4 ст. 267 ЦК України.

Посилання ОСОБА_2 в доводах апеляційної скарги на ту обставину, що ним не було пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки виконана робота ним прийнята не була не узгоджується з фактичними обставинами справи та положеннями закону, оскільки виконану роботу ним було прийнято та після цього було здійснено остаточний розрахунок саме 28.11.2013 року, як визначено положеннями ст.. 865 ЦК України.

З огляду на зазначені обставини, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 серпня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Судді: