Житомирський апеляційний суд
Справа №286/478/18 Головуючий у 1-й інст. Невмержицький С.С.
Категорія 47 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області, ухвалене суддею Невмержицьким С.С. у місті Овруч 06 червня 2018 року по цивільній справі № 286/478/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, за участю третьої особи - Овруцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про визнання майна спільною сумісною власністю, виключення його з опису та зняття арешту

встановив:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, та з урахуванням уточнених позовних вимог, остаточно просив визнати автомобіль марки Део Сенс ЗАЗ TF698K 2012 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, сірого кольору, майном, яке належить йому та його дружині ОСОБА_3 на праві спільної приватної власності. Виключити вказане майно з опису та арешту, здійсненого відповідно до постанови старшого державного виконавця Овруцького відділу ДВС Головного ТУЮ у Житомирській області від 29 листопада 2017 року.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 06 червня 2018 року позов задоволено. Визнано автомобіль марки Део Сенс ЗАЗ TF698K 2012 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, сірого кольору спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Знято арешт з описаного та арештованого старшим державним виконавцем Овруцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Житомирській області відповідно до постанови від 29.11.2017 автомобіля марки Део Сенс ЗАЗ TF698K 2012 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, сірого кольору. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Зокрема зазначив, що заочним рішенням Овруцького районного суду від 17.05.2017 задоволено позов до ОСОБА_3 про стягнення на його користь заборгованості за договором позики в сумі 10 020 доларів США, що еквівалентно 264 825,60 грн. Постановами старшого державного виконавця Овруцького районного відділу ДВС Головного ТУЮ у Житомирській області від 27.07.2017 і 29.11.2017 арештовано, описано та накладено арешт на майно, а саме: автомобіль марки Део Сенс ЗАЗ TF698K 2012 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, який належить на праві власності ОСОБА_3 Позивач в уточненій позовній заяві посилався на те, що він є власником автомобіля, який останнім придбано за спільні сімейні кошти, у тому числі, зароблені ним особисто. У свідоцтві про реєстрацію автомобіля, позивача зазначено як співвласника даного транспортного засобу, оскільки він виступав поручителем за кредитним договором від імені ОСОБА_3 та солідарно із дружиною ніс відповідальність перед кредитором. Оскільки ОСОБА_2 був усвідомлений про укладення кредитного договору, підписував договір поруки, в даному випадку борг є спільним і стягнення повинно бути звернене на все майно, що є спільною власністю подружжя. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 73 СК Кодексу стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною власністю подружжя, якщо судом буде встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї та використано на її потреби. Позивач сам наголошував, що придбаний автомобіль за договором кредиту використовувався ним в інтересах сім'ї, а тому дане майно є спільним боргом дружини та чоловіка. На думку апелянта, заявивши даний позов, ОСОБА_2 таким чином намагається уникнути виконання рішення по справі № 286/807/17 про стягнення з його дружини коштів за договором позики, оскільки до постановлення оскаржуваного рішення не ставив питання про визнання майна спільною власністю подружжя.

ОСОБА_2, у поданому до суду відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилався на те, що доводи апеляційної скарги з посиланням на ч. 3 ст. 73 СК України є безпідставними, оскільки предметом судового спору є борг його дружини, про який йому до виникнення даних спірних правовідносин нічого відомо не було. Окрім того, кредитний договір про придбання автомобіля марки Део Сенс ЗАЗ TF698K 2012 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 взагалі не є предметом судового розгляду і всі зобов'язання між сторонами цього договору виконані у повному обсязі. А тому, посилання апелянта на кредитний договір, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Ідея Банк», де він виступав поручителем, на його думку, взагалі не має ніякого відношення до вирішення справи по суті, оскільки будь-якого спору між його дружиною та Банком не існує.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з 16.05.1992, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_3, виданого Овруцьким районним відділом ЗАГС (а.с. 5).

17.10.2012 між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 910.18929, згідно якого позичальнику надано кредит у сумі 55 257,75 грн для фінансування купівлі транспортного засобу марки ЗАЗ, моделі TF698K 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_2. Поручителем по даному кредитному договору виступив ОСОБА_2, що підтверджується договором поруки від 17.10.2012 (а.с. 9-11). Таким чином, спірний автомобіль був придбаний родиною ОСОБА_2 під час шлюбу та вважається спільною сумісною власністю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як співвласник автомобіля позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися спірним майном у зв'язку з накладенням арешту в межах виконавчого провадження, за яким він не є боржником. А тому, враховуючи доведення позивачем належності йому на праві спільної сумісної власності спірного майна, накладений на це майно арешт, слід зняти.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути зі ОСОБА_3 10 020 доларів США боргу за договорами позики від 01.04.2016 та 01.12.2016.

Заочним рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 17.05.2018, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Житомирської області від 30.01.2018, по цивільній справі № 286/807/17 позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто зі ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики в сумі 100020 доларів США, що еквівалентно 264825,60 грн. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат (а.с. 76-77).

Рішення суду набрало законної сили 14 липня 2017 року.

17.07.2017 на підставі вищевказаного рішення Овруцьким районним судом Житомирської області видано виконавчий лист (а.с. 175-176).

18 липня 2017 року постановою старшого державного виконавця Овруцького районного відділу ДВС Головного ТУЮ у Житомирській області Ковальчук М.Є. відкрито виконавче провадження за № 54323285 (а.с.177).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єктів вбачається, що постановою старшого державного виконавця Овруцького районного відділу ДВС Головного ТУЮ у Житомирській області Ковальчук М.Є. від 24.07.2017 проведено арешт майна, а саме: автомобіля марки Део Сенс ЗАЗ TF698K 2012 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 (а.с. 174).

29 листопада 2017 року старшим державним виконавцем винесено постанову, якою описано та накладено арешт на вищевказане майно, що належить боржнику - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає в АДРЕСА_1 (а.с. 12-14).

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що накладений державним виконавцем арешт на автомобіль унеможливлює реалізацію ним права на володіння, користування та розпорядження спірним майном, оскільки на вказаному транспортному засобі він займається перевезенням пасажирів та на сьогоднішній день це є єдиний заробіток для забезпечення його сім'ї.

На підтвердження заняття підприємницькою діяльністю (перевезення пасажирів) позивачем надано суду копію ліцензії Головної державної інспекції на автомобільному транспорті, видану приватному підприємству «Драга», про надання останньому дозволу на внутрішні перевезення пасажирів на таксі, внутрішні перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення (а.с. 95). Також, з дорожніх листків за №№ 337, 229, 116 та №№ 23, 32, 64, 88, 228, 227, 226, 36 вбачається, що водію ОСОБА_2 за розпорядженням ПП «Драга» надано право здійснювати перевезення пасажирів на транспортному засобі, державний номер НОМЕР_1 (а.с. 92-94, 129-136).

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України.

Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

За наведених обставин, оцінивши надані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки позивач, як співвласник спірного автомобіля позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися спірним майном у зв'язку з накладеним арештом в межах виконавчого провадження. Окрім того, позивачем було доведено належність автомобіля йому на праві спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Будь-яких належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 06 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Судді

Повний текст складено 30.10.2018