Справа № 620/899/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.10.2018 Зачепилівський районний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Яценка Є.І.,

з участю секретаря судового засідання - Гагаріної С.А.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду сел. Зачепилівка Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Зачепилівської РДА Харківської області, Забаринського старостинського округу Зачепилівської селищної ради Зачепилівського району Харківської області, третя особа Зачепилівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт спільного проживання разом з ОСОБА_2 понад дев'ять років, а саме з 1990 року по день смерті останньої - ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнати за ним право в порядку успадкування за законом на земельну частку (пай) реформованого КСП «ім.. 8-го Березня» розміром 6,43 умовних кадастрових гектари без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2

Даний позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_2, з якою позивач з 1990 року проживав однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут. Оскільки у останньої не було нікого з родичів, після її смерті позивач взяв на себе всі витрати пов'язані з похованням.

Факт їхнього спільного проживання підтверджується довідкою Забаринської сільської ради Зачепилівського району Харківської області.

Як запевняє ОСОБА_1 у 2018 році він дізнався про наявність після смерті ОСОБА_2 спадкового майна, яке складається із земельної частки (паю) в розмірі 6,43 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, яка перебувала у колективній власності КСП «ім.. 8-го Березня», відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 Оскільки ОСОБА_2 померла, не подавши заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі, а тому і не отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

Позивач стверджує, що він являється спадкоємцем майна померлої ОСОБА_2 за законом, оскільки проживав разом з нею однією сім'єю понад дев'ять років, і інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом не існує, що підтверджується довідкою сільської ради.

Оскільки позивач ніяким іншим чином не може встановити факт спільного проживання із спадкодавцем, він вимушений звернутися до суду, так як даний факт йому необхідний для прийняття спадщини.

В підготовчому засіданні ОСОБА_1 позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові, просив суд його задовольнити.

Сільський голова Забаринської сільської ради Зачепилівського району Харківської області Бака С.В. надала заяву про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог ОСОБА_1 не заперечує.

Від представника Зачепилівської РДА Харківської області Галіней І.А. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, з позовними вимогами ОСОБА_1 згодна.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердив той факт, що ОСОБА_1 з 1990 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року проживав однією сім'єю разом з ОСОБА_2, вели спільне господарство, за декілька років до смерті остання хворіла тому ОСОБА_1 постійно доглядав за нею, допомагав їй по господарству, за свої кошти купував продукти харчування, одяг, взуття, ліки, а потім взяв на себе всі витрати пов'язані з її похованням.

Крім того свідок ОСОБА_6 подав до суду заяву, в якій підтверджує в якості свідка, що ОСОБА_1 з 1990 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року проживав разом з ОСОБА_2, вели спільне господарство, коли остання захворіла ОСОБА_1 за власні кошти купував продукти харчування, одяг, взуття, ліки, а потім взяв на себе всі витрати пов'язані з похованням.

Суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідачів, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.211 ЦПК України.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

В силу ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

В силу ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

В силу ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Згідно ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; усиновлення; встановлення фактів, що мають юридичне значення; відновлення прав на втрачені цінні папери на пред'явника та векселі; передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; визнання спадщини відумерлою; надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Частинами 1-2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про, зокрема, встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_2, що підтверджується записом акта про смерть №2 від 29 березня 1999 року.

Згідно довідки Забаринської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1990 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року проживав разом з ОСОБА_2.

Таким чином, викладені у позові твердження позивача ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, зокрема, підтверджені належними та допустимими доказами та показами свідків.

Відповідно до ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів

Оскільки, судом встановлено та доведено факт спільного проживання понад дев'ять років позивача разом з ОСОБА_2, а саме з 1990 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року, даний факт підтвердився у судовому засіданні довідками сільської ради, показами свідків, факт спільного проживання із спадкодавцем має для заявника юридичне значення і впливатиме на оформлення спадщини, тому заява ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю підлягає задоволенню.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини.

Спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_3 року в день смерті спадкодавця ОСОБА_2

В цей час діяв ЦК УРСР (1963 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин.

Відповідно ч.1 ст. 524 ЦК УРСР (1963 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно ст..ст. 525,526 ЦК УРСР (1963 року), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об'єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі.

Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Ст. 5 ЗК України в редакції 1990 року визначено, що право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо спадкового майна.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 була внесена за № 162 до списку-додатку до державного акту на право колективної власності на землю КСП «ім.. 8-го Березня» Зачепилівського району Харківської області серія НОМЕР_3, який зареєстровано в Книзі записів державних актів за № 4 від 27 листопада 1995 року.

Як вбачається із книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) КСП «ім.. 8-го Березня» 16.08.1996 за НОМЕР_4 зареєстровано сертифікат серії НОМЕР_5 на ім'я ОСОБА_2.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Згідно пункту 1 статті 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24 червня 1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), передбачений ст.549 ЦК (1540-06) шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. (Абзац перший пункту 4 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 13 ( v0013700-92) від 25.12.92 ).

Відповідно до п. 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачена видача сертифікатів на право на земельну частку.

Згідно ст.1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зі змінами станом на 02.10.2012 року, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай)».

Згідно п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, зі змінами станом на 01.07.2014 року, сертифікат на право на земельну частку (пай) є виданим державою документом, що підтверджує наявність у особи права на земельну частку (пай). Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Маючи земельну частку (пай), її власник може вимагати виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) з видачею державного акту на право власності на землю (свідоцтва про право власності на земельну ділянку). Для виділення земельної частки (паю) в натурі потрібно, щоб її власник виявив таке бажання шляхом подання до відповідної ради заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 померла, не подавши заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі, а тому і не отримала державного акту на право власності на земельну ділянку.

Однак, сертифікат на право на земельну частку (пай) виданий ОСОБА_2 підтверджує право її спадкоємців на земельну частку (пай), яка перейшла у спадок.

Отже, за наявності сертифіката на право на земельну частку (пай), виданого на ім'я ОСОБА_2, спадкоємці успадковують право на цю земельну ділянку, що є передумовою для оформлення ними в подальшому права власності на цю земельну ділянку і отримання відповідних документів про право власності.

Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судових розгляд.

Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясовування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За наведених обставин, враховуючи, що позивачем доведено, що він є спадкоємцем померлої ОСОБА_2, спадщину фактично прийняв у передбачений законом термін, відповідачем визнано позовні вимоги ОСОБА_1, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що за ОСОБА_1 може бути визнано в порядку спадкування право на земельний пай покійної ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 524-527, 548, 549, 550 ЦК УРСР (1963 року), ст.ст. 12, 13, 76-89, 90, 95, 163, 206, 263, 265, 280, 293, 315, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Зачепилівської РДА Харківської області, Забаринського старостинського округу Зачепилівської селищної ради Зачепилівського району Харківської області, третя особа Зачепилівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, понад дев'ять років, а саме з 1990 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, майнове право в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що належало ОСОБА_2, померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 року, яке складається із земельної частки (паю) в розмірі 6,43 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, яка перебувала у колективній власності КСП «ім.. 8-го Березня» Зачепилівського району Харківської області, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий, суддя Є.І. Яценко