Постанова

Іменем України

15 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 723/622/15-ц

провадження № 61-31645 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 липня 2017 року у складі колегії суддів: Яремка В. В., Кулянди М. І., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 28 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 7 177 доларів 64 центи США, зі сплатою 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості, терміном до 25 лютого 2010 року. 28 лютого 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитному договору. 28 лютого 2007 рокуна забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір застави, за умовами якого заставодавець передав банку у заставу автомобіль «ВАЗ 210700-20», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який належить йому на праві власності.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 лютого 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 лютого 2007 року у розмірі 7 877 доларів 29 центів США звернуто стягнення на автомобіль «ВАЗ 210700-20», номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві власності ОСОБА_4, шляхом продажу зазначеного автомобіля банком з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Вказане рішення суду було виконано, 26 лютого 2014 року після реалізації зазначеного автомобіля, який був предметом застави, на погашення кредиту надійшло 1 909 доларів 43 цента США.

Відповідачі взяті на себе зобов'язання не виконували, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом на 02 лютого 2015 року виникла заборгованість за кредитним договорому розмірі 17 828 доларів 99 центів США, що еквівалентно 287 759 грн 90 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 3 430 доларів 34 центи США, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 3 261 долар 91 цент США, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 90 доларів 45 центів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання у розмірі 11 046 доларів 29 центів США.

З урахуванням викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 17 828 доларів 99 центів США, що еквівалентно 287 759 грн 90 коп.

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 28 лютого 2007 року між банком та ним укладено кредитний договір, по якому банк не мав право видавати кредит в іноземній валюті, оскільки у нього була відсутня відповідна ліцензія для надання й одержання резидентами кредитів в іноземній валюті. Умови укладеного між сторонами кредитного договору є несправедливими, оскільки передбачають повернення кредиту у валюті, ПАТ КБ «ПриватБанк» не ознайомило його з детальним розписом загальної вартості кредиту; розрахунок заборгованості проведено поверхово та незрозуміло, чим порушено його права, як споживача, та положення Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, у договорі підроблено підпис його дружини ОСОБА_6, договір застави транспортного засобу нотаріально не посвідчено.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд визнати кредитний договір від 28 лютого 2007 року, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», недійсним.

Протокольною ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 06 липня 2015 року до спільного розгляду у справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» прийнято зустрічний позов ОСОБА_4

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2015 року у складі судді Казюка О. О. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 лютого 2007 року у розмірі 10 591 долар 05 центів США, що еквівалентно 170 939 грн 54 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 3 430 доларів 34 центи США, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 3 261 долар 91 цент США, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 90 доларів 45 центів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання у розмірі 3 808 доларів 35 центів США. У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника, ОСОБА_4, на користь банку. При цьому суд виходив з переривання перебігу строку позовної давності, яке пов'язував з зарахуванням 26 лютого 2014 року коштів, що надійшли на погашення кредитної заборгованості після реалізації заставного автомобіля ОСОБА_4 Банк звернувся з вимогою до поручителя - ОСОБА_5 - з пропуском встановленого договором поруки строку, тому порука вважається припиненою.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору безпідставні, оскільки спростовуються змістом цього договору, в якому зазначено умови кредитування, сукупну вартість кредиту, мета, для якої споживчий кредит було надано, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий. Отже, оскільки у момент укладення кредитного договору позичальник зауважень щодо його змісту чи умов повернення кредиту не висловлював, ніяких доказів з цього приводу суду не надав, підписав цей договір і виконував його, чим підтвердив свою згоду на укладення спірного кредитного договору. Посилання ОСОБА_4 на несправедливість умов договору не підтверджені належними доказами.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 15 березня 2016 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду Чернівецької області від 07 квітня 2016 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2015 року у частині стягнення з ОСОБА_4 заборгованості по комісії у розмірі 90 доларів 45 центів США скасовано, у задоволенні цієї вимоги відмовлено, а у частині стягнення заборгованості за кредитом, процентах, пені змінено, зменшено загальну суму заборгованості з 10 591 долар 05 центів США до 5 956 доларів 14 центів США, що еквівалентно 96 132 грн. 10 коп. з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 3 087 доларів 26 цент США; заборгованість по процентах 2 868 доларів 88 центів США. Заборгованість по пені зменшено з 3 808 доларів 35 центів США до 3 тис. грн. У решті рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2015 року залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року касаційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 відхилено, рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2015 року у незміненій та нескасованій при апеляційному перегляді частині і рішення апеляційного суду Чернівецької області від 15 березня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 07 червня 2017 року заяву ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 15 березня 2016 року у частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 17 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2015 року у частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» доОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у цій частині відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4, як позичальником, належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконано, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором. Пред'явленням ПАТ КБ «ПриватБанк» з позову до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за спірним кредитним договором, що мало місце 03 лютого 2012 року, перебіг позовної давності перервався. Отже, з 04 лютого 2012 року, тобто з наступного дня після пред'явлення вказаного позову банком, перебіг позовної давності почався заново. Банком позов про стягнення заборгованості за кредитним договором пред'явлено 28 лютого 2015 року, а саме з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_4

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_4 про застосування строку позовної давності, яка подана до ухвалення судом першої інстанції рішення по суті, тому апеляційним судом безпідставно застосовано строк позовної давності. Крім того, строк позовної давності було перервано 26 лютого 2014 року отриманням коштів від примусової реалізації предмета застави.

Отже, судові рішення оскаржуються лише у частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в іншій частині не переглядаються.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4, як позичальником, взяті на себе зобов'язання за спірним кредитним договором належним чином виконано не було, унаслідок чого утворилась заборгованість за вказаним договором.

Апеляційним суд дійшов вірного висновку про те, що пред'явленням 03 лютого 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» позову до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за спірним кредитним договором перебіг позовної давності перервався. Таким чином, з наступного дня після пред'явлення вказаного позову банком, а саме з 04 лютого 2012 року, перебіг позовної давності почався заново.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що банком позов про стягнення заборгованості за кредитним договором пред'явлено 28 лютого 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги про те, що відсутня заява ОСОБА_4 про застосування строку позовної давності, безпідставні, оскільки спростовуються матеріалами справи, згідно з якими 18 листопада 2015 року така заява подана ОСОБА_4 (а.с. 172-178, т. 1).

Посилання касаційної скарги на те, що строк позовної давності було перервано 26 лютого 2014 року отриманням коштів від примусової реалізації предмета застави, безпідставні, так як стягнення коштів за рішенням суду не свідчить про вчинення боржником дій щодо визнання свого боргу.

Інших доводів касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк