Справа № 212/5187/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2018 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі: головуючого судді Борис О.Н., за участю секретаря судового засідання Хазієвої Т.В., в порядку ст. 247 ЦПК України за відсутності учасників справи та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 212/5187/18, 2/212/2338/18 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся із позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ОСОБА_2 «ЦГЗК») з вимогою про стягнення недоплаченої вихідної допомоги у розмірі 2839,11 грн., середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 29.08.2010 року по 31.12.2011 року у розмірі 52172,16 грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн., в обґрунтування своїх вимог вказав, що період з 04.10.1999 року по 28.08.2010 року працював на підприємстві відповідача за професією машиністом конвеєра та черговим слюсарем з ремонту устаткування Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», звільнився із підприємства 28.08.2010 року за власним бажанням, у звязку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України. При звільненні йому була виплачена заробітна плата за квітень та травень 2010 року, компенсація за невикористану відпустку, в липні 2018 року дізнався, що при звільненні відповідач зобовязаний був виплатити йому вихідну допомогу, чого не зробив.

Позовна заява надійшла до суду 19.07.2018 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.07.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач скористався правом надання суду відзиву, у якому просив при прийнятті рішення застосувати принципи співмірності між заявленою сумою та сумою невиплаченої одноразової вихідної допомоги та зменшити невиплачену суму середнього заробітку до суми за 1 рік, що буде відповідати принципам виваженості. Розумності та справедливості.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1, працював на підприємстві відповідача з 04.10.199 року по 28.08.2010 року та звільнився за власним бажання, у звязку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується даними трудової книжки (а.с.9-12).

Відповідно до довідки від 11.06.2018 № 649 наданою ОСОБА_2 «ЦГЗК» ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за квітень 2010 року у розмірі 1345,99 грн., за травень 2010 року - 162,68 грн., всього 1508,67 грн. за 80,5 відпрацьованих годин, норма відпрацьованих годин по графіку за квітень 2010 року становить 167 годин, а за травень 2010 року становить 136 годин, середня кількість відпрацьованих годин за останні два місяці становить 151 година 50 хвилин, (1508 грн. 67 коп. / 80 год. 50 хв. х 151 год. 50 хв. = 2 839 грн. 11 коп.), тому середньомісячна заробітна плата складає 2839,11 грн. (а.с. 13).

ОСОБА_3 Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки встановлено, що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода, оскільки інша не була прийнята. Пунктом 6.1 розділ «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» ОСОБА_3 Угоди на 2007-2008рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених Колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 7.5 до 15 років середньомісячну заробітну плату.

Пунктом 7.10 Колективного договору підприємства на 2010-2011 роки передбачено: «Виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті: від 7,5 до 15 років - середньомісячну заробітну плату працівника (а.с. 18-20).

Згідно листа Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості ОСОБА_3 угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюються на ПРАТ «ЦГЗК».

З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені ОСОБА_3 Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захист) які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами ОСОБА_3 угодою, оскільки встановлює обов'язковість до віку та строку звільнення із підприємства.

Суд вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин умови саме ОСОБА_3 угоди, виконання якої є обов'язком для відповідача. Так, як ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року № 6-ХІІ передбачено, що умови колективних договорів і угод укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх підписали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів.

Судом встановлено і не спростовано відповідачем, що позивач працював на підприємстві у відповідача 10 років 10 місяців, тому позивач має право на отримання одноразової допомоги при виході на пенсію у розмірі середньомісячної заробітної плати, так як у нього є в наявності стаж від 7,5 років до 15 років.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що відповідач був зобовязаний виплатити позивачу при звільненні одноразову допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати в розмірі 2839,11 грн., так як відповідно до довідки від 11.06.2018 № 649 наданої відповідачем, середньомісячна заробітна плата позивача за квітень - травень 2010 року становить 2839 грн. 11 коп., а середньогодинна заробітна плата -18 грн. 74 коп.

Сторони по справі суму заробітної плати, розмір середньомісячної заробітної плати та середньоденної заробітної плати не оспорювали.

Підлягають частковому задоволенню позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до ОСОБА_1 відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які йому належать.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація винні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридичне значимі обставини, як невиплата належних працівникові при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у стоки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові о середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади відповідач ОСОБА_2 «ЦГЗК» не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив одноразову допомогу при виході на пенсію.

Враховуючи викладене та те, що позивачу, який звільнився 28.08.2010 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом проведено не було, суд приходить до висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Як вбачається із позовної зави, позивач просить суд стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2010 року по 31.12.2011 року, що по підрахункам позивача становить 348 днів.

Відповідно до довідки наданої відповідачем від 11.06.2018 № 649 середньомісячна заробітна плата позивача за квітень - травень 2010 року становить 2839 грн. 11коп., середньогодинна заробітна плата становить 18 грн. 74коп.

Відповідно до переліку виробництв, цехів професій і осад ВАТ «ЦГЗК» із шкідливими умовами праці, робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого тижня згідно Постанови Кабінету Міністра України від 21.02.2001 № 163 робочий день за професією позивача складає 7.2 години, що підтверджено відповідачем.

Судом шляхом логічного та математичного розрахунку встановлено, що у період з 29.08.2010 року по 31.12.2010 року кількість робочих днів становила - 90; у період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року кількість робочих днів становила - 250.

Враховуючи зазначене, середньоденна заробітна плата позивача становить 134 грн. 92 коп. (18.74 грн. х 7.2 години). При середньоденній заробітній платі 134 грн. 92коп. та 340 днів не проведення розрахунку при звільненні, (за період, який заявлено у вимогах позивача) сума середнього заробітку становить 45875 грн. 52 коп.

Як встановлено матеріалами справи, не проведенням повного розрахунку при звільненні, порушено права позивача, передбачені ст.ст. 47, 116 КЗпП України.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд вважає, що вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв'язку з тим, що невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію, було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало зрушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення п прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237і КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як встановлено матеріалами справи, не проведенням повного розрахунку при звільненні, порушено права позивача, передбачені ст.ст.47, 116 КЗпП України.

Заперечення відповідача щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними.

Разом із тим, заслуговують на увагу доводи представника ОСОБА_2 «ЦГЗК», з приводу розміру спричиненої моральної шкоди.

Так, відповідно до роз'яснень положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року, з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Виходячи з цих обставин суд беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, тяжкості завданої моральної травми, вважає за необхідне зменшити заявлений розмір моральної шкоди до 500 гривень.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Щодо позовних вимог позивача, про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку та моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обовязкових платежів. Суд вважає, що стягнуті суми коштів без утримання податку з доходів фізичних осіб, відрахування податків та необхідних платежів із стягнутих сум мають бути проведені Приватним акціонерним товариством «Центральним гірничо-збагачувальним комбінатом» як податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб при виконанні рішення суду. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 704,80 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 47, 116, 117, 237-1, 238 Кодексу Законів про працю, Законом України «Про оплату праці», ст.ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 279, 354 ЦПК України суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 одноразову вихідну допомогу при звільненні в розмірі 2839 (дві тисячі вісімсот тридцять девять) гривень 11 копійок без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обовязкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при розрахунку в сумі 45875 (сорок пять тисяч вісімсот сімдесят пять) гривень 52 копійок за період з 29.08.2010 року по 31.12.2011 року без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обовязкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 (пятсот) гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обовязкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Дніпровський апеляційний суд через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін. Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП 0, проживає за адресою: 50082, м. Кривий Ріг, вул. Косигіна (Чарівна)АДРЕСА_1.

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», місце знаходження юридичної особи: 50066, м. Кривий Ріг, код ЄРДПОУ 00190977.

Повне рішення складено та підписано 25.10.2018 року.

Суддя: О. Н. Борис