ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1342/18 Справа № 183/7573/15 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д.І. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, 2006 року народження, ОСОБА_4, 2007 року народження, ОСОБА_5, 2013 року народження, до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа - Служба у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про визнання договору кредиту та договору іпотеки недійсними, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3, 2006 року народження, ОСОБА_4, 2007 року народження, ОСОБА_5, 2013 року народження, звернулись до суду з уточненим позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") про визнання договору кредиту та договору іпотеки недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що 27 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та банком було укладено договір споживчого кредиту №DNN0GK00000113, за умовами якого позичальнику ОСОБА_2 було надано кредит у вигляді поновлюваної лінії у розмірі 3.547 доларів США 50 центів, з яких 3.000 доларів США на придбання житлового будинку, зі сплатою відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишки заборгованості.

Зазначали, що з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 27 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та банком укладено іпотечний договір №DNN0GK00000113, за умовами якого в іпотеку банку було передано житловий будинок загальною площею 47,20 кв.м, житловою площею 27,30 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1, та визначено вартість предмету іпотеки у розмірі 21.715 грн.

Вказували, що умови укладених з банком договорів не відповідають вимогам, передбаченим Законом України "Про захист прав споживачів" та іншим нормам законодавства України, так в кредитному договорі відсутній детальний опис загальної вартості кредиту, у ньому відсутня можливість дострокового повернення грошових коштів та інші умови порушують їх права.

Посилаючись на те, що банк грубо порушив їх права споживачів та права їхніх дітей, а тому просили суд ухвалити рішення, яким кредитний договір №DNN0GK00000113 від 27 листопада 2017 року, укладений між банком та ОСОБА_2, та договір іпотеки №DNN0GK00000113 від 27 листопада 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та банком, визнати недійсними.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі, поданій 21 березня 2018 року, позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2018 року та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при укладенні спірних кредитних договорів банком були порушені її права споживача та права її малолітніх дітей.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а з оскаржуваного рішення підлягає виключенню посилання на пропуск строку позовної давності.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 23 липня 2005 року зареєстрували шлюб (а.с.22).

Від шлюбу позивачі мають трьох малолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.22,25,)

27 листопада 2007 року між позивачем ОСОБА_2 та банком було укладено договір споживчого кредиту №DNN0GK00000113, за умовами якого позичальнику ОСОБА_2 було надано кредит у вигляді поновлюваної лінії у розмірі 3.547 доларів США 50 центів, з яких 3.000 доларів США на придбання житлового будинку, зі сплатою відсотків у розмірі 0,92% на місяці на суму залишки заборгованості.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 27 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та банком укладено іпотечний договір №DNN0GK00000113, за умовами якого в іпотеку банку було передано житловий будинок загальною площею 47,20 кв.м, житловою площею 27,30 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1, та визначено вартість предмету іпотеки у розмірі 21.715 грн.

Позивачі фактично проживають по АДРЕСА_2 (а.с.36).

Залишаючи без задоволення позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позичальник був у письмовій формі повідомлений про умови кредитування та надану суму коштів в якості кредитування, що підтверджується текстом договору, та не мав зауважень, претензій щодо цього, як і не мав жодних зауважень до договору іпотеки, а отже права позивачів банком не порушені та зазначив, що позивачами пропущено строк позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позов є необґрунтованим, втім вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання на пропуск строку позовної давності, оскільки відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим.

У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Так, згідно з ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Матеріалами справи підтверджується факт довготривалих договірних відносин між сторонами.

За змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Матеріалами справи підтверджується факт укладання кредитного договору та договору іпотеки, про що свідчать підписи сторін.

Договором чітко визначено предмет договору, порядок надання кредиту та сплати процентів, права та обов'язки сторін, відповідальність сторін, звільнення від відповідальності, врегулювання спорів, термін дії договору і порядок його зміни, інші умови та особливі умови (ст.ст.1,2,3,4,5,6,7 кредитного договору) (а.с.5-7).

Сторонам також було узгоджено детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту (а.с.9-10).

Погодження з умовами наданих кредитних коштів підтверджується і заявою про видачу готівки (а.с.56,57).

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Банк надав позичальнику документи, які передували укладанню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Договір іпотеки нотаріально посвідчений.

В договорі іпотеки сторонами також обумовлені усі умови передбачені законодавством для його чинності (12-14).

Не встановлено і будь-яких обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, оскільки як вже зазначалось вище сторонами погоджено усі істотні умови при укладанні правочинів.

Також колегія суддів звертає увагу на той факт, що за спірним кредитним договором здійснювалось погашення заборгованості починаючи з моменту його укладання.

Загальний залишок заборгованості становить 1.905 доларів США 02 центи (а.с.45-47,48-55).

Колегія суддів приймає до уваги наявність дітей, втім це не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_2 взяв кредитні кошти без згоди ОСОБА_1 та не в інтересах родини до уваги не приймаються оскільки є хибними.

В матеріалах справи містяться документи, на підставі яких спірний договір іпотеки посвідчувався нотаріусом (а.св.118-140).

Безпосередньо є письмова заява ОСОБА_1 на ім'я приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дейнега С.І. від 27 листопада 2007 року, в якій позивач ОСОБА_1 дає свою згоду на купівлю, передачу до іпотеки та підписання договору про задоволення вимог іпотекодержателя її чоловіком ОСОБА_2 житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_2. При цьому вона заявила, що такий правочин відповідає інтересам їх сім'ї, та погоджується з тим, щоб умови договору купівлі-продажу житлового будинку (у тому числі і сума договору) визначалися її чоловіком самостійно (а.с.122).

Іпотечним договором, укладеним між банком та відповідачем ОСОБА_2, крім іншого визначено, що згідно з кредитним договором іпотекодержатель надав позичальнику кредит в розмірі 3.547 доларів США 50 центів. Іпотекодавець заявив, що на день підписання договору він є власниками предмету іпотеки, а саме житлового будинку АДРЕСА_2.

Доводи апеляційної скарги стосовно помилкових висновків суду щодо відсутності підстав для визнання іпотечного договору недійсним спростовуються правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі №6-806цс16 та від 22 червня 2016 року у справі №6-1024цс16 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України.

Згідно зі ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, необхідно в кожному конкретному випадку: 1)перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2)враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3)з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (ст.405 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Головою Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області 27 березня 2017 року надано довідку за №587, з якої вбачається, що в домоволодінні, яке було передане в іпотеку, зареєстровано 4 осіб, серед яких малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Колегія суддів звертає увагу на те, що довідка видана 27 березня 2017 року, тобто через десять років після укладання іпотечного договору. Також вона не свідчить про те, що малолітні діти дійсно проживали в будинку, який було передано в іпотеку.

Крім того, згідно ксерокопій паспортів позивач ОСОБА_1 з 15 липня 2000 року і по теперішній час зареєстрована в будинку АДРЕСА_3, а позивач ОСОБА_2 у спірному будинку зареєструвався лише 20 листопада 2008 року, тобто через рік після укладання оспороюваних договорів.

Доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору та договору іпотеки та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача спростовуються змістом кредитного договору, договору іпотеки та матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір підлягає визнанню його недійсним, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», що також тягне за собою необхідність визнати недійсним спірний договір іпотеки зводяться до переоцінки доказів та невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов1язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для відмови в позові.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню шляхом виключення з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання на пропуск строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2018 року посилання на пропуск позивачами позовної давності та застосування її наслідків.

В решті рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.