ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/3413/17
Провадження № 22-ц/4820/44/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ОСОБА_1 (суддя доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

з участю

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 травня 2018 року, суддя Маршал І.М., у справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Родорс» про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом до ТОВ «Родорс», (далі товариство), зі збільшеними під час розгляду справи в суді першої інстанції позовними вимогами про поновлення її на роботі на посаді верстатника деревообробних верстатів, стягнення середньомісячного заробітку за весь час прогулу, моральної шкоди в розмірі 25000 грн. та 2500 грн. витрат на правову допомогу.

На обґрунтування доводів позовної заяви зазначила, що 22.11.2017 року вона незаконно була звільнена з роботи, оскільки заяву про звільнення за угодою сторін написала під психологічним тиском керівництва підприємства, хоча наміру звільнятися не мала, оскільки є матеріально незабезпеченою особою, самостійно виховує двох дітей.

Рішенням Славутського міськрайонного суду від 07 травня 2018 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що в судовому засіданні представниками відповідача не було спростовано твердження про те, що заяву на звільнення фактично за власним бажанням ОСОБА_6 написала під примусом, також суд не врахував, що відповідач пославшись в наказі про звільнення на п. 1 ст. 36 КЗпП України «за згодою сторін» фактично звільнив її за власним бажанням. На думку апелянта було порушено також вимоги процесуального закону щодо оцінки показань свідків. Висновки суду, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи, а тому ОСОБА_6 просила суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким поновити її на роботі на посаді верстатника деревообробних верстатів ТОВ «Родорс».

В суді апеляційної інстанції позивач відмовилася від позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, яка була прийнята апеляційним судом.

У відзиві на апеляційну скаргу товариство вказало на законність рішення суду першої інстанції та необґрунтованість додоїв апелянта.

В судове засідання апеляційного суду апелянт та її представник не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Представники відповідача в суді проти апеляційної скарги заперечили, підтримали оскаржуване рішення суду.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи і відповідають вимогам закону, на які суд посилався при ухваленні судового рішення.

Встановлено, що з 30.03.2017 року ОСОБА_6 працювала в ТОВ «Родорс» на посаді верстатника деревообробних верстатів 1-го розряду цеху №2.

Відповідно до наказу директора підприємства №191-к від 22.11.2017 року ОСОБА_6 було звільнено з роботи 22.11.2017 року за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Підставою звільнення була власноруч написана заява позивача про звільнення за угодою сторін від 21.11.2017 року, яка зареєстрована по обліку вхідної кореспонденції товариства за №15 від 21.11.2017 року (а.с. 41, 42).

Відмовляючи у задоволенні позову суд обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_6 не надала суду доказів на підтвердження обставин щодо її незаконного звільнення з роботи, в той же час як справа містить достатньо доказів законності дій товариства при звільненні позивача, які не були спростовані у передбаченому процесуальним законом порядку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обовязок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, яка в свою чергу визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У п. 8 постанови Пленуму ВС України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено про те, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Пунктом 18 вказаної постанови Пленуму ВС України визначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення.

Як було правильно встановлено судом, звільнення ОСОБА_6 з роботи 22.11.2017 року відбулося з дотриманням трудового законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 90 ЦПК України встановлено, що показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерело своєї обізнаності щодо певної обставини.

Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустити доказом факту чи обставини, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Правомірність звільнення ОСОБА_6 з роботи 22.11.2017 року підтверджується наявними в справі доказами.

Зокрема, у заяві від 21.11.2017 року, написаній ОСОБА_6 власноручно, остання просила в.о. директора ТОВ «Родорс» ОСОБА_7 звільнити її за згодою сторін 22.11.2017 року. В суді ОСОБА_6 підтвердила факт написання цієї заяви.

В наказі від 22.11.2017 року ОСОБА_6 була звільнена з посади верстатника деревообробних верстатів за угодою сторін. Цього ж дня позивач була ознайомлена з цим наказом, про що свідчить її підпис в наказі із значенням дати ознайомлення 22.11.2017 року.

В той же час в справі відсутні докази вчинення керівництвом товариства тиску на позивача, примушування її до звільнення, вчинення погроз про можливе звільнення за порушення трудової дисципліни, про що зазначала ОСОБА_6 у позовній заяві.

Показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в суді першої інстанції не дають підстав для такого висновку.

Як вбачається з їх пояснень, останні не були безпосередніми свідками обставин звільнення позивача з роботи у товаристві. Про це їм відомо лише зі слів позивача, тому суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв їх до уваги.

ОСОБА_6 також вказала на те, що її звільнення було зумовлено конфліктом, який мав місце між нею та бригадиром ОСОБА_10 з приводу виконання робочого завдання.

В той же час необхідно звернути увагу на ту обставину, що, як пояснив свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні, періодичні конфлікти з бригадиром ОСОБА_10 мала не лише ОСОБА_6, але й інші працівники бригади, які були незадоволені ставленням ОСОБА_10 до них в процесі виконуваної ними роботи. Таким чином сам по собі конфлікт між позивачем та бригадиром не свідчить про примушування апелянта до звільнення з боку керівництва товариства.

Посилання ОСОБА_6 на отримання виробничої травми в ТОВ «Родорс» 26.06.2017 року також не ґрунтується на доказах і не є предметом розгляду в даній цивільній справі.

Що стосується незадовільного майнового та сімейного стану позивача, то це не може бути визнано обставиною, яка вказує на відсутність у ОСОБА_6 наміру звільнення з роботи у товаристві на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Справа також не містить доказів щодо відкликання позивачем раніше поданої заяви про звільнення, про що також стверджує апелянт.

Саме по собі посилання апелянта на ті чи інші обставини повинно бути підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Однак ОСОБА_6, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, зазначивши в апеляційній скарзі про те, що суд безпідставно не прийняв до уваги наведені нею в позовній заяві «ствердження», в той же час не надала суду доказів на підтвердження зазначених нею обставин.

Доводи апелянта зводяться виключно до переоцінки доказів в справі, які були дослідженні судом першої інстанції з дотриманням вимог процесуального закону.

Не спростовують висновків суду першої інстанції також й інші доводи апеляційної скарги.

Враховуючи встановлені вище обставини справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26.10.2018 року.

Судді: Р.С. Гринчук

ОСОБА_2

ОСОБА_3