Провадження№2/760/3388/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Гаєвської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в листопаді 2017 р. звернулася до суду з даним позовом, у якому просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язати Солом'янський районний відділ Державної міграційної служби в м. Києві зняти вказаних осіб з реєстрації за даною адресою.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 14 грудня 2002 р. вона отримала у дарунок від своєї матері, ОСОБА_4, кімнату у комунальній квартирі АДРЕСА_1.

За даною адресою зареєстровані: син позивача - ОСОБА_2, та його малолітня дочка - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак, фактично її син тут не проживає, а його дочка взагалі ніколи не проживала з моменту народження.

Позивач посилається на те, що на сьогодні відповідач ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_3 проживають у АДРЕСА_2. Дана квартира належить синові позивача та його дружині на праві приватної власності.

Відповідач протягом останнього року не несе жодних матеріальних зобов'язань по комунальним платежам та квартирній платі, які нараховуються на нього та його доньку. Станом на 01.10.2017 р. борг становить 4081 грн. 87 коп.

Факт не проживання ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3 за місцем реєстрації підтверджується актом ЖЕД №902.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачі, які не проживають за адресою реєстрації та не є власниками даного житлового приміщення, втратили право користування ним, внаслідок відсутності більше року.

Наявність реєстрації в квартирі осіб, які в ній не проживають, очевидно тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг та перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності і розпорядитись житлом.

На підставі викладеного, позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти з реєстрації за даною адресою.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що їй на праві власності належить кімната у комунальній квартирі АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у даному житловому приміщенні з 2006 р., однак з 2015 р. в ньому не проживає. Він переїхав до дружини та мешкає разом з донькою в м. Черкаси. Його речей також в квартирі не має. ОСОБА_3 (її онука) після подачі позову до суду, була знята з реєстрації та зареєстрована за адресою місця проживання: АДРЕСА_2.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, будучи зареєстрованими в належній їй квартирі, порушують права та законні інтереси власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

Відповідач ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву від відповідача до суду не надходило.

Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечувала позивач в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 19/100 частин квартири АДРЕСА_1, що складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 17,52 кв.м., в т.ч. житловою площею 12,20 кв.м., на підставі договору дарування квартири від 14.12.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Марініченко О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2783.

Позивач просить визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1, посилаючись на те, що відповідачі ОСОБА_2 та його неповнолітня донька ОСОБА_3 зареєстровані у вказаній квартирі, яка належить їй на праві власності, однак у даній квартирі не проживають з 2015 р., з того часу квартирою не цікавляться, квартплату та комунальні послуги не сплачують, реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу розпоряджатись власністю.

Як вбачається з даних свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, 25 жовтня 2013 р. зареєстрував шлюб з гр. ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Від шлюбу мають малолітню доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси реєстрації служби Черкаського міського управління юстиції.

Позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_3 проживають у АДРЕСА_2.

Так, як вбачається з довідки № 787 від 05.02.2018 р., за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані з 29.01.2018 р. 2 ос.: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Власником особового рахунку НОМЕР_3 є ОСОБА_2.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 04.05.2006 р. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння».

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2015 р. не проживають у квартирі АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не несуть витрат по утриманню житла, квартирою не цікавляться, а отже суд вважає, що вони втратили інтерес до даного майна.

Будь-яких доказів про те, що у відповідачів існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано.

Факт не проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірній квартирі АДРЕСА_1 підтверджується актом мешканців зазначеного будинку від 08.11.2017 р., складеним мешканцями будинку, засвідченим начальником ЖЕД № 902 м. Києва.

Крім того, згідно довідки з дитячої поліклініки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Солом'янського району м. Києва від 16.11.2017 р., неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ніколи не перебувала на обліку і не обслуговувалася у даній поліклініці за місцем реєстрації.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Під час розгляду справи встановлено, що неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована станом на 20.11.2017 р. з 03.02.2015 р. за адресою: АДРЕСА_1. Разом з тим, після звернення позивача до суду з позовом, остання була знята з реєстрації за вказаною адресою, та з 29.01.2018 р. зареєстрована в АДРЕСА_2, що підтверджується матеріалами справи.

Тому вимоги позивача в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняття її з реєстрації за вказаною адресою, задоволенню не підлягають.

Разом з тим, враховуючи наявність достатніх доказів не проживання відповідача ОСОБА_2 у кв. АДРЕСА_1 протягом тривалого періоду (понад один рік), суд вважає можливим в цій частині задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Що стосується вимоги позивача зняти відповідача з реєстрації за даною адресою, а саме: АДРЕСА_1, суд зазначає наступне.

Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується.

А тому, рішення суду щодо визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням є відповідною правовою підставою для зняття його з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує.

З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. 41 Конституції України , ст.ст. 16, 317, 319, 321, 346, 391, 396, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 223, 258, 263-265, 273, 280-282, 289, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І. Кушнір