Провадження №2-о/201/14/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 січня 2018 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Розумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Територіальна громада в особі Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, зазначила, що 16.02.2017 р. померла її мати, ОСОБА_2. 14 вересня 2017 року заяниця звернулась із заявою до Першої дніпровської державної нотаріальної контори про видачу на своє ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті її матері, ОСОБА_2, яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме, у видачі-свідоцтва про право на спадщину за законом, з тих підстав, що «Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус має право витребувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Так, для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом необхідно встановити місце відкриття спадщини. Відповідно до ст. 29 ЦКУ, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до підпункту 1.13 пункту 1 глави 10 розділу 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України»: «Місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою житлово-експлуатаційної організації, довідкою правління житлово-будівельного кооперативу про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця; записом у будинковій книзі про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця; довідкою адресного бюро, довідкою райвійськкомату про те, що спадкодавець до призову на військову службу проживав за відповідною адресою». Тож, для дотримання зазначеної норми Порядку, необхідно витребувати від уповноваженої організації м. Донецька довідку, яка б підтверджувала останнє місце проживання спадкодавця. Проте, відповідно до п. 1-3 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення црав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»: державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України. Будь-які органй, її посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, пердбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків». Враховуючи той факт, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №1085-р від 07 листопада 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Донецьк відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Тож, отримання довідки житлово-експлуатаційної організації у м. Донецьку є неможливим. У звязку з викладеним позивачка вимушена звернутись до суду з позовною заявою для встановлення факту постійного проживання її матері разом із чоловіком ОСОБА_4.

Представник заявниці надала суду письмову заяву, згідно до якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розгляд справи провести без її та позивачки участі, на підставі документів, наявних в матеріалах справи.

Представник Територіальної громади в особі Виконавчого комітету Дніпровської міської ради надала суду заяву в якій просила в задоволенні заяви відмовити.

Враховуючи дані обставини, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної цивільної справи без участі сторін, обмежившись дослідженням письмових доказів, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 277 ч. 2 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 16.02.2017 р. померла мати заявниці, ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Соборним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 18.04.2017 р. серії І-КИ № 735458.

14 вересня 2017 року заяниця звернулась із заявою до Першої дніпровської державної нотаріальної контори про видачу на своє ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті її матері, ОСОБА_2, яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме, у видачі-свідоцтва про право на спадщину за законом, з тих підстав, що «Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус має право витребувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Так, для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом необхідно встановити місце відкриття спадщини. Відповідно до ст. 29 ЦКУ, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до підпункту 1.13 пункту 1 глави 10 розділу 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України»: «Місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою житлово-експлуатаційної організації, довідкою правління житлово-будівельного кооперативу про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця; записом у будинковій книзі про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця; довідкою адресного бюро, довідкою райвійськкомату про те, що спадкодавець до призову на військову службу проживав за відповідною адресою».

Таким чином, для дотримання зазначеної норми Порядку, необхідно витребувати від уповноваженої організації м. Донецька довідку, яка б підтверджувала останнє місце проживання спадкодавця. Проте, відповідно до п. 1-3 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення црав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»: державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України. Будь-які органй, її посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, пердбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків». Враховуючи той факт, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №1085-р від 07 листопада 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Донецьк відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Тож, отримання довідки житлово-експлуатаційної організації у м. Донецьку є неможливим.

Факт проживання ОСОБА_2 разом із чоловіком ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 на день її смерті підтверджується також довідками №01/1789 та №01/1782 від 19.10.2017 (а.с. 9).

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначеного доказу, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Під спадкуванням відповідно до ст.1216 ЦК України розуміється перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Верховний Суд України в пункті 2 Постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначає:

«Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обовязки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сімєю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо».

В даному випадку встановлення факту постійного проживання матері заявниці із її чоловіком ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 на день її смерті не суперечить інтересам заінтересованих осіб.

Виходячи з викладеного та враховуючи, що встановлення факту постійного проживання матері заявниці із її чоловіком ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 необхідне для отримання заявницею свідоцтва про право на спадщину, а також те, що діючим законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення, суд вважає необхідним задовольнити вимоги заявниці.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог ОСОБА_1, заінтересована особа: Територіальна громада в особі Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст.4, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 293, 294, 315, 319 ЦПК України, ст. ст.1216, 1258, 1264 ЦК України,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Територіальна громада в особі Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_2, яка померла 16.02.2017 р. на момент смерті проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із чоловіком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до апеляційний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили. після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:ОСОБА_5