Номер провадження: 22-ц/785/1206/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: позивача ОСОБА_4, адвоката позивача ОСОБА_5Р.А. ОСОБА_6, адвоката відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_8 та ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 ОСОБА_10 ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И В:

21 червня 2016 року позивачі звернулися до суду із позовом, який в подальшому був ними уточнений, до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування.

Свої вимоги мотивуючи тим, що вони є власниками квартир у будинку №24 по вул. Грецькій у м. Одесі. З державного реєстру речових прав на нерухоме майно їм стало відомо, що ОСОБА_11 є власником частини горищного приміщення загальною площею 314,1 кв.м. будинку №24 по вул. Грецькій у м. Одесі на підставі договору дарування від 21 грудня 2007 року.

ОСОБА_11 померла 02 вересня 2010 року, а її спадкоємцем є ОСОБА_7, яку і визначено відповідачем у справі.

Також позивачі посилались на те, що між ОСОБА_7 (Дарувальник) та ОСОБА_11 (Обдаровувана) укладено договір дарування від 21 грудня 2007 року, згідно зазначеного договору, відповідач набула права власності на горищне приміщення загальною площею 314,1 кв.м. на підставі заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2007 року.

Разом з тим, вказане судове рішення було скасовано ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 07 лютого 2008 року.

Згодом, 15 квітня 2013 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, позов ОСОБА_7 до Одеської міської ради було залишено без розгляду. З огляду на зазначене, позивачі стверджують, що набуття ОСОБА_7 та покійною ОСОБА_11 права власності на горищне приміщення будинку №24 по вул. Грецькій у м. Одесі є незаконним, а тому відповідно спірний договір дарування є недійсними.

У звязку з викладеним позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, та просили його задовольнити в повному обсязі з наведених у позовний заяві правових підстав.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції, застосувати наслідки спливу строків позовної давності та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції 18 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_7 не зявилась, про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином через свого представника ОСОБА_9, який протягом усього часу розгляду справи судом апеляційної інстанції приймав участь у справі та надавав пояснення суду апеляційної інстанції пояснення по апеляційній скарзі. Однак, у останнє судове засідання зявився інший представник, адвокат ОСОБА_8, який наголошував на тому, що він є новим представником у справі, угода про надання правничої допомоги була укладена з ОСОБА_7 напередодні судового засідання, а тому він просив відкласти розгляд справи та надати час для ознайомлення, надавши відповідне клопотання.

Однак, судова колегія не погоджується із доводами адвоката ОСОБА_8, оскільки до суду апеляційної інстанції не було надано відомостей щодо відкликання довіреності на підставі якої інтереси ОСОБА_7 представляв ОСОБА_9, отже, у нього дійсні повноваження представляти інтереси відповідача. Укладення угоди на надання правничої допомоги напередодні судового засідання свідчить про зловживання скаржником своїми процесуальними правами, оскільки справа перебуває на розгляді в апеляційному суді з листопада 2017 року, судові засідання неодноразово відкладались за проханням саме представника ОСОБА_7 для надання сторонам часу для укладання мирової угоди, до укладення якої сторони так і не дійшли згоди.

За змістом ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов'язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов'язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов'язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_7 була належним чином сповіщена про те, що розгляд справи 13 вересня 2018 року не відбувся та розгляд справи було відкладено на 18 жовтня 2018 року, за цей час у неї була можливість залучити до участі у справі нового представника, який би завчасно зміг ознайомитися із матеріалами справи. Колегія суддів враховує, що скаржник, як ініціатор судового провадження, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї справи, а також швидким розглядом апеляційної скарги.

Тому, слід визнати, що відповідач ОСОБА_7 самостійно розпорядилась своїми процесуальними правами та її поведінка свідчить про затягування розгляду справи апеляційним судом Одеської області, а тому клопотання адвоката ОСОБА_8 про відкладення розгляду справи залишилось поза увагою судової колегії.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

ОСОБА_12 ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав згідно вказаної статті є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачі є власниками квартир у будинку №24 по вулиці Грецькій у місті Одесі. ОСОБА_12 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_11 є власником частини горищного приміщення загальною площею 314,1 кв.м. будинку №24 по вулиці Грецькій у місті Одесі (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 21340459) на підставі договору дарування №10385 від 21.12.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13, номер запису 526 в книзі: 73неж-75.

ОСОБА_11 померла 02 вересня 2010 року, а її спадкоємцем є ОСОБА_7. Між ОСОБА_7 (Дарувальник) та ОСОБА_11 (Обдаровувана) укладено договір дарування №10385 від 21.12.2007р., згідно зазначеного договору, відповідач набула права власності на горищне приміщення загальною площею 314,1 кв.м. на підставі заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22.10.2007р. у цивільній справі №2-8472/07.

Однак, ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 07 лютого 2008 року вказане заочне рішення було скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. Згодом, 15 квітня 2013 року ухвалою Приморського районного суду міста Одеси, позов ОСОБА_7 до Одеської міської ради було залишено без розгляду.

Враховуючи вищевикладене та посилаючись на те, що ОСОБА_7 та покійна ОСОБА_11 не набули права власності на спірні горищні приміщення, а тому не мала права для їх подальшого відчуження або передання у спадок, позивачі звернулися із відповідним позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Частиною 1 ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 10 Житлового кодексу Української РСР громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства.

У відповідності до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.92 року за №572, власники квартир зобов'язані забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання.

ОСОБА_12 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до п. 2, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Пунктом 3.2.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 №76 (далі - Правила) встановлено, що на горищах та технічних поверхах повинен забезпечуватися: температурно-вологісний режим горищних приміщень, що перешкоджає випаданню конденсату на поверхні захисних конструкцій; доступ до всіх елементів і чистота горищного приміщення. Горищні приміщення не повинні бути захаращені будівельним сміттям, домашніми й іншими речами та обладнанням; використання горищних приміщень під майстерні, для сушіння білизни і під складські приміщення не допускається (п. п. 3.2.5, 3.2.7 Правил).

Пунктом 3.7.12 даних Правил передбачено, що не дозволяється використовувати горища, технічні поверхи й приміщення (у т. ч. венткамери, електрощитові) для зберігання устаткування, меблів, вибухопожежонебезпечних матеріалів та інших небезпечних предметів.

Рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004р. №4-рп/2004 передбачено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією квартир (кімнат у квартирах) багатоповерхових будинків.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що співвласники - власники квартир у багатоквартирному будинку, зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення. Допоміжні приміщення, а саме горище, яке призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців не підлягає приватизації та не може бути поділене і виділене власнику квартири у багатоквартирному житловому будинку без втрати його функціонального призначення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 відносно того, що судом першої інстанції було помилково віднесено спірні житлові приміщення до допоміжних приміщень не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до технічного паспорту, що міститься у матеріалах справи (а.с. 66) визначено, що спірне нерухоме майно є саме горищним приміщенням.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

ОСОБА_12 з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також ст. 1- 4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

ОСОБА_12 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

Отже, підставою для набуття права власності є укладення правочину або винесення судового рішення про визнання права власності, а державна реєстрація права власності є формою фіксації його набуття.

Посилання ОСОБА_7 на те, що сторони вибрали не правильний спосіб захисту не приймаються судовою колегією до уваги, оскільки спірним договором дарування горищних приміщень від 21.12.2007р., що є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку порушуються права та інтереси співвласників будинку, а тому вони мають право звернутись до суду із позовом про захист свого порушеного права.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно пропущення строків позовної давності, то судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У звязку із тим, що позивачі не були сторонами спірного договору дарування від 21 грудня 2007 року, то про його існування їм відомо не було. Відповідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_7 на горищне приміщення загальною площею 238,6 кв.м. по вул. Грецькій, 24 у м. Одесі було зареєстровано 03.03.2014 року. Із вказаним позовом позивачі звернулись до суду 21.06.2016 року.

Доводи апеляційної скарги щодо ігнорування судом першої інстанції ч. 6 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», а саме про сплату судового збору кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 вд 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вказано, що у разі об'єднання позовних вимог відповідно до статті 126 ЦПК, а також у випадках подання позовної заяви одним чи кількома позивачами (співпозивачами) до одного або кількох відповідачів судовий збір обчислюється із загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно до заявлених кожним із них вимог окремим платіжним документом (частина шоста статті 6 Закону № 3674-VI). Закон не містить заборони й можливості сплати усієї суми судового збору одним із кількох позивачів у справі; визначальним у такому разі є факт надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У випадку якщо один із позивачів звільнений від сплати судового збору, загальна сумазбору зменшується пропорційно до заявлених ним вимог.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального і процесуального права, повно та всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами, вирішив дану справу згідно із законом, тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 24 жовтня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_2

ОСОБА_3