ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 жовтня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2087/18

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/41/18

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

голови судового засідання - судді ВІНГАЛЬ В.М.,

суддів: ГУБАР В.С., КУЗЮРИ Л.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бивалькевич Т.В.,

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області,

особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області про поновлення на роботі,

прізвище судді: Овсієнко Ю.К.; час і місце ухвалення рішення: 12 год. 04 хв., м. Чернігів,

УСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області, в якому просив:

- поновити строк звернення до суду з відповідною позовною заявою;

- визнати незаконним та скасувати наказ начальника Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київської області ОСОБА_3 №3-К від 26 січня 2018 року про звільнення його з посади сторожа;

- поновити його на роботі сторожа Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київської області;

- зобовязати Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київської області нарахувати та виплатити йому заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на підставі наказу відповідача №16-К від 01.03.2017 року ОСОБА_2 переведено на посаду сторожа.

17.01.2018 року у відділі кадрів позивача повідомили, що з 01.02.2018 року він буде звільнений з роботи, при цьому йому не надано ніяких пояснень щодо такого звільнення.

19.01.2018 року позивачем направлено до відповідача заяву з проханням надіслати йому копію наказу про його звільнення. 06.02.2018 року позивач направив до відповідача повторно заяву, в якій просив надіслати копію наказу про звільнення та трудову книжку.

17 лютого 2018 року позивач отримав копію наказу №3-К від 26 січня 2018 року про звільнення його з посади сторожа з 31 січня 2018 року відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає звільнення його з посади сторожа за п.2 ст.40 КЗпП України незаконним, оскільки відповідач не пропонував йому перевестись на іншу роботу і на день звернення до суду з відповідним позовом, він так і не отримав розяснень від відповідача, в чому саме полягає його невідповідність займаній посаді сторожа; при переведенні його на посаду сторожа згідно наказу №16-К від 01.03.2017 року відповідач не інспектував його під розписку, як то передбачено ст.29 КЗпП України, щодо питань охорони праці при виконанні ним обовязків сторожа.

Крім того, позивач вказує на те, що пропустив строк, передбачений ст.233 КЗпП України, з поважних причин, оскільки не мав та немає необхідних доказів для обґрунтування своєї позиції звертаючись з відповідним позовом до суду.

Ухвалою судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 квітня 2018 року поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду з даною позовною заявою та прийнято до розгляду позовну заяву (а.с.15).

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про поновлення на роботі відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що порушує норми матеріального та процесуального права, просить його скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення комісії про невідповідність займаній посаді підлягає перевірці й оцінці у сукупності з іншими доказами. Відповідач не надав жодних інших доказів на підтвердження невідповідності позивача займаній посаді та неможливості виконувати трудові обовязки сторожа.

Скаржник звертає увагу на те, що наказом №3-К від 26.01.2018 року позивача звільнено з посади сторожа на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, а не розірвано трудовий договір та звільнено з роботи в Управлінні Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області, але до позивача застосовано наслідки саме розірвання трудового договору та звільнення з роботи, про що зроблено запис у трудовій книжці.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та закрити апеляційне провадження.

Заслухавши голову судового засідання, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не зміг одержати задовільну оцінку при повторній перевірці з питань охорони праці, можливість його переведення на іншу посаду в установі відповідача відсутня у звязку з відсутністю вакантних посад для можливого його переведення, а тому дії відповідача по звільненню позивача за п. 2 ст. 40 КЗпП України є правомірними, а, відтак, підстави для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_2 з посади сторожа №3-к від 26 січня 2018 року, відсутні, як і підстави для поновлення його на роботі, нарахування та виплати йому заробітної плати за весь час вимушеного прогулу.

До такого висновку суд першої інстанції дійшов в порушення вимог матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Як розяснено в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду трудових спорів», встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторони. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює, або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Якщо строк пропущено з поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного строку і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права та обовязки сторін.

На цю обставину суд першої інстанції не звернув належної уваги і в порушення ст. 233 КЗпП України, тобто не в рішенні суду, а в ухвалі судді 02 квітня 2018 року поновив ОСОБА_2 строк звернення до суду з даною позовною заявою та прийняв до розгляду позовну заяву.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, та перевірено апеляційним судом, ОСОБА_2 17 лютого 2018 року отримав поштою копію наказу про звільнення, та трудову книжку, однак, звернувся до суду з даним позовом 29 березня 2018 року (згідно відбитка штампа на поштовому конверті, а.с.13), тобто, з пропуском встановленого законом місячного строку.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 вказував на пропуск строку, передбаченого ст.233 КЗпП України з поважних причин: не мав та немає необхідних доказів для обґрунтування своєї позиції. Вказував на те, що якби відповідач разом з копією наказу надав позивачу пакет документів, на підставі яких приймалось рішення про звільнення, то відпала би необхідність звертатись з відповідним адвокатським запитом до відповідача про отримання відповідних доказів і не був би пропущений строк на звернення до суду.

Апеляційній суд не визнає зазначені позивачем причини пропуску строку поважними з тих підстав, що відповідно до ч.4 ст.83 ЦПК України, при зверненні до суду з позовом позивач має право зазначити і повідомити суд, який доказ не може бути поданий ним у встановлений законом строк з обєктивних причин, докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Також відповідно до приписів ст.84 ЦПК України, позивач вправі подати суду клопотання про витребування доказів судом. Таким правом позивач скористався, однак, звернувся до суду з пропуском місячного строку.

Крім того, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивача було незаконно звільнено з роботи за п.2 ст.40 КЗпП України, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, наказом від 26 січня 2018 року №3-К ОСОБА_2 звільнено з посади сторожа 31 січня 2018 року за виявленої невідповідності працівника займаній посаді, відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України (а.с.7,8).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоровя.

При розгляді справ про звільнення за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обовязків чи їх виконання протипоказано за станом здоровя або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Проте посада сторожа не передбачає перевірку кваліфікації, а перевірка знань з охорони праці та її незадовільна оцінка не є підставою для звільнення за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України.

В той же час, оскільки позивачем пропущено встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України місячний строк звернення до суду без поважних причин, підстави для поновлення якого відповідно до ст.234 КЗпП України відсутні, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позову про поновлення на роботі у зв'язку з пропущенням позивачем без поважних причин строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384, 389-391 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Управління Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області про поновлення на роботі відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Голова судового засідання ОСОБА_4

Судді В.С.Губар

ОСОБА_5