Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1686/18 Провадження № 2/382/777/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

/заочне/

19 жовтня 2018 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л.І.

при секретарі Чемерис С.О.

за участю адвоката Черних В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до Яготинського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком, в котрій зазначено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 листопада 2013 року вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 На момент набуття нею у власність вищевказаного житлового будинку, в ньому був зареєстрований колишній член родини попереднього власника ОСОБА_4 - відповідач по даній справі, який з часу володіння нею будинком не проживає в ньому, проте, до цього часу в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знявся.В той же час, реєстрація відповідача в будинку створює їй перешкоди у володінні та користуванні майном, чим позбавляє її можливості в повній мірі використовувати свій об'єкт права власності. Просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1

В судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги, пояснивши, що у належному позивачці будинку зареєстрований її рідний брат, однак, 15 років тому ОСОБА_3 виїхав у Росію та зареєстрував шлюб з іншою жінкою. Коштів на утримання будинку він не надає, будинком не цікавиться.

Відповідач в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачки, покази свідків, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

З показів свідка ОСОБА_5 даних в судовому засіданні вбачається, що вона будувала будинок АДРЕСА_1. Її син ОСОБА_3 не проживає у даному будинку 15 років. Відповідач забрав з будинку всі свої речі. До 2000 року ОСОБА_3 жив у вказаному будинку з першою дружиною, а потім поїхав в Уренгой на заробітки. Останній раз вона бачила ОСОБА_3 у 2008 році.

З показів свідка ОСОБА_6 даних в судовому засіданні вбачається, що він є чоловіком позивачки. Останній раз відповідач приїздив 10 років тому.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

В силу частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У статті 3 Сімейного кодексу України зазначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 1-8/99 встановлено, що обов'язковою умовою для визнання особи членом сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб'єктом права спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування. Купівлі майна для спільного користування, участі у витратах а утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до правого висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14 та від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, а також у постановах Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц та від 23 січня 2018 року у справі № 461/3031/14-ц, вбачається, що право членів сім'ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Пунктом 33 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»)

Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про визнання особи померлою.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 листопада 2013 року, а.с.7, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а.с. 8). З 23.08.2005 року у даному будинку зареєстрований син колишнього власника будинку та рідний брат позивачки -ОСОБА_3 Відповідач більше 15 років без поважних причин не проживає в будинку, належному позивачці, не несе витрат на його утримання, не цікавиться ним, за комунальні послуги не сплачує, не ставиться до будинку, як до місця свого постійного проживання, тобто в силу ст. 405 ч. 2 ЦК України втратив право на користування житлом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позову обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 10, 81,259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст. 405 ч.2 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1

Повний текст рішення виготовлено 24 жовтня 2018 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачки, котра може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд-якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Яготинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Литвин Л.І.