Справа № 476/942/17
Провадження № 2/476/34/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17.01.2018 року Єланецький районний суд
Миколаївської області
в складі: головуючого судді Чернякової Н.В.
за участю секретаря Безкровної А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.м.т. Єланець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" про захист прав споживачів
27.11.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ "Єврокар Україна" про захист прав споживачів.
Зваживши всі умови договору, вважає, що вони не відповідають вимогам ряду норм чинного законодавства та порушують його права як споживача, зокрема, умови договору є несправедливими і всупереч принципу добросовісності створено істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а також вказаний договір не був нотаріально посвідчений, що є обов'язковим атрибутом його чинності, тому вважає, що в силу положень ст.ст. 215, 220, 799 ЦК України Договір є нікчемним.
Позивач в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. У разі неявки належним чином повідомленого відповідача про час та місце розгляду справи, просив провести заочний розгляд справи.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
У відповідності до ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого.
Відповідно до положень ст.ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 23.10.2017 року між позивачем та відповідачем укладено Договір фінансового лізингу №4105 (а. с. 11-20), згідно з п.п. 1.1, 1.3 якого лізингодавець зобов'язується придбати предмет лізингу -, автомобіль марки "Lada Granta", та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та умовах, визначених договором.
У п. 8.2 Договору фінансового лізингу №4105 визначено погоджену вартість предмета лізингу, яка становить 8706,54 доларів США, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 232900 грн.
Так, пунктом 4.1 Договору передбачено, що лізингодавець передає у користування лізингоодержувачу предмет лізингу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: -комісії за організацію договору, - авансового платежу; - комісії за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладениху п. 9.4 ст. 9 договору, з урахуванням умов викладених у п. 1.7 ст. 1 договору.
Згідно п. п. 8.5, 8.6 Договору всі планові платежі, які визначаються у Додатку №1 та Додатку№3 до даного Договору сплачуються на умовах, передбачених Договором. Усі поточні авансові та лізингові платежі сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-й день поточного місяця.
Як вбачається з розділу "Визначення термінів" вищевказаного Договору, комісія за організацію договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату.
На думку позивача, у вищевказаний договір фінансового лізингу №4105 відповідачем включено умови договору, які є несправедливими, внаслідок чого створено істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Так, згідно ч. 1 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Відповідно до ч. 2, п.3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Згідно з нормами ч.ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, до таких умов віднесено зокрема умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Згідно з статею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Аналіз змісту Договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, дає підстави вважати, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, зокрема, надання лізингодавцю права розірвати договір із лізингоодержувачем в односторонньому порядку, при цьому лізингоодержувачу таке право не надається (п.п. 3.2.6, 12.2 вказаного Договору), надання можливості лізингодавцю не повертати комісію за організацію договору у разі розірвання Договору (п. 12.1 Договору), право лізингоодержувача на дострокове розірвання договору лізингу є обмеженим і виникає лише у випадку коли останній не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб (п. 12.1 Договору), надання лізингодавцю права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі (п. 16.5 Договору), а також право встановлення ціни договору з подальшим коригуванням залежно від курсу іноземної валюти, в зв'язку з чим розмір щомісячного платежу визначено шляхом включення до умов договору відповідної формули завдяки якої, в майбутньому має визначатись величина періодичного платежу (п.п. 8.2, 8.3 та 10.1 Договору).
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16).
Щодо обов'язкового нотаріального посвідчення даного Договору фінансового лізингу, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Судом встановлено, що Договір фінансового лізингу №4105 від 23.10.2017 року укладений між позивачем та відповідачем нотаріально посвідчено не було, отже він є нікчемним.
Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим у постановах від 16 грудня 2015 року (справа №6-2766цс15), від 18 січня 2017 року (справа 6-648цс16), які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.
Враховуючи вищенаведені обставини справи та вимоги закону, суд прийшов висновку, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими, а також оспорюваний договір не був нотаріально посвідчений, що суперечить вимогам чинного законодавства.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦПК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Із викладеного слідує, що у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ТОВ "Єврокар Україна" про визнання Договору фінансового лізингу №4105 від 23.10.2017 року недійсним слід відмовити, оскільки законом встановлена нікчемність такого правочину.
Проте, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України вищевказаний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.
Крім того, під час подачі позовної заяви відповідач був звільнений від сплати судового збору, відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів". Оскільки, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265, 280, 281, 282, 283 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" про захист прав споживачів задовольнити частково.
В задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4105, укладеного 23.10.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" та ОСОБА_1, відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" на користь держави 640 (шістсот сорок) грн. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте Єланецьким районним судом Миколаївської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н.В. Чернякова