РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2018 року

Рівненський міський суд Рівненської області в особі головуючої судді Панас О.В. розглянувши в місті Рівне по суті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до наказу Наказу № 1156-ВК від 18.04.2017 року він був звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням власником - ПрАТ «Рівнеазот» законодавства зо працю по ст. 38 КЗпП України.

На час звільнення відповідач мав заборгованість перед ним по виплаті заробітньої плати . Ця заборгованість складала 52005 грн. 26 копійок.

При зверненні до відповідача за розрахунком по заборгованості по заробітній платі, ним було отримано у відповідь лише довідку про суми, які належать до виплати при звільненні. Розрахунку по заробітній платі з ним проведено не було, що є прямим порушенням Конституції України, КЗпП України.

Лише 30 червня 2017 року Відповідачем було виплачено йому заборгованість з заробітної плати в сумі 52005 грн. 26 копійок.

Крім того, оскільки з дня його звільнення відповідач не сплатив йому заробітну плату, тому, відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 19.04.2017 р. по день фактичного звернення до суду, а саме по 30.06.2017 року.

Просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19 692,00 грн. , судовий збір в розмірі 704,80 грн., та витрати, повязані з правничою допомогою адвоката в розмірі 3000,00 грн.

Ухвалою суду від 31.07.2018 року ухвалено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін та запропоновано відповідачу подати письмовий відзив разом з доказами, що обґрунтовують доводи заперечень.

Згідно поданого до суду відзиву, представник відповідача ОСОБА_2 заперечила проти задоволення позовних вимог, покликаючись на те, що позивачем пропущено встановлений трьохмісячний строк звернення до суду за захистом свого порушеного права згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України, оскільки розрахунок всіх належних сум при звільненні позивач отримав 30.07.2017 р., а звернувся з позовом до суду тільки 23.07.2018 р.

Крім того, вказала, що витрати на правничу допомогу, які позивач просить стягнути на його користь у розмірі 3000 грн. не підтверджені належними доказами.

Просила суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1.

З оглянутої відповіді на відзив, вбачається, що позивач не погоджується з доводами відповідача, вважає їх безпідставними .

Дослiдивши письмовi докази по справi, та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на ПрАТ «Рівнеазот» та згідно наказу №1156-ВК від 18.04.2017 року був звільнений з роботи за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю ( ст. 38 КЗпП України ) . Розрахунок на день звільнення з ним не проведено. Відповідно до ч. 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст. 1512 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Рішенням Конституційного суду України, у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 встановлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні суми, що належать йому підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявленні звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Встановлено, що фактичний розрахунок всіх належних при звільненні сум ОСОБА_1 ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» проведено - 30.06.2017р., що не заперечується в позовній заяві та підтверджується наданою випискою по рахунку з банку ПАТ «Кліринговий Дім». Посилання позивача, на те, що він звертався до Рівненського міського суду Рівненської області із заявою про видачу судового наказу, однак судовий наказ у справі № 569/8046/17 від 29.05.2017 року було скасовано, суд вважає недостовірними та до уваги не приймає, оскільки встановлено, що саме на виконання вказаного судового наказу від 29.05.2017 року по справі № 569/8046/17 позивачу було виплачено заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 52005,26 грн. Доказів, які б підтверджували звернення ОСОБА_1 до суду в межах встановленого строку - 3 місяці, із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем не надано, а судом не встановлено. Так, перебіг тримісячного строку починається з наступного дня, тобто з 01.07.2017р., і закінчується 01.10.2017р., а подана позовна заява про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку тільки 23.07.2018 р. Враховуючи, що позивач звернувся до суду з даною заявою 23.07.2018р., суд прийшов до висновку, що він пропустив тримісячний строк звернення до суду з даних правовідносин, і поважних причин пропуску зазначено строку не наведено. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику

розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992р. встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Крім того, в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-590св17 (справа № 446/509/16-ц) від 16.01.2018р. встановлено, що до правовідносин про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом і обчислення такого тримісячного строку має здійснюватися з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Таким чином, позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду у справі щодо стягнення середнього заробітку згідно ч. 1 статті 233 КЗпП України, а тому позовна заява ОСОБА_1 до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-268, 273,354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1, проживає: 33014, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот», місцезнаходження: 33017 м.Рівне-17, КОД .

Повне рішення виготовлене - 22.10.2018 року.

Суддя: О.В.Панас