Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17 січня 2018 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Смоляра О.А.

при секретарі Зарубі Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ТОВ «Орлан-Транс-Груп» до ОСОБА_1 про стягнення збитків,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20.08.2015 року ОСОБА_1було прийнято на роботу до Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» на посаду водія. Виконуючи свої трудові обов'язки, відповідач неодноразово перебував у службових відрядженнях в межах України та за кордоном, у зв'язку з чим йому були видані пластикові картки товариства з обмеженою відповідальністю «Вог Рітейл», які призначені для заправки дизельним пальним транспортних засобів. Позивач зазначав, що під час виконання чергових перевезень на автопоїзді ОСОБА_1 допускав перевитрати пального, чим завдав позивачу збитки на загальну суму 68350,21 гривень. Позивач у період із 05.10.2016 по 01.11.2016 року було забезпечено відповідача грошовими коштами(авансом) на службові відрядження в межах України та за кордоном в розмірі 142264,96 гривень шляхом перерахування грошової суми на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжної картки,виданої ЦФ ПАТ «Кредобанк». Про використання відповідачем грошових коштів(авансу) на службові відрядження складено авансові звіти №0/П790 від 05.09.2016р.,№ 0/П902 від 30.09.2016р. та №0/П983 від 28.10.2016р. на загальну суму 98772,55 гривні. Відповідачем не подано звіт про використання коштів,наданих на відрядження у розмірі 43492,41 гривень, як передбачено Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордоном. Оскільки відповідачем не повернуто суми надміру сплачених коштів у встановлені законодавством терміни,з нього стягнуто податок на доходи фізичних осіб в розмірі 9547,10 гривень. Дані суми податку перераховано позивачем в дохід держави. Просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «Орлан-Транс-Груп» заборгованість в розмірі 121389,72 гривень, судові витрати 1600 гривень.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, до канцелярії суду надійшов лист про слухання справи без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, до канцелярії суду надійшов лист про слухання справи без участі представника відповідача. Позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення.

Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до наказу №103-кф від 20.08.2015 року, ОСОБА_1 був прийнятий на роботу з 20.08.2015 року водієм на Львівську філію ТОВ «Орлан-Транс-Груп» в автомобільну колону №2, з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю, з оплатою праці згідно відпрацьованого часу.

Наказом №28-кф від 23.03.2017 року ОСОБА_1 звільнено з автомобільної колони №4 з 27.02.2017року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України

За період з жовтня 2015 р. по січень 2017 року відповідач направлявся у відрядження як водій автопоїзда у межах території України та за кордон.

Як доказ цього позивачем долучено до позовної заяви копії подорожніх листів (а.с.13,15,18,22,25,27,31,34,37,41,43,46).

Відповідно дост.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, у випадках, зокрема, коли між працівником і підприємством укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно правової позиції Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-1267цс16 за позовом ТОВ «Орлан-Транс-Груп», суди при вирішенні подібних справ повинні встановити наявність чи відсутність вини та умисного заподіяння працівником майнової шкоди підприємству, що є обов'язковою складовою відповідальності працівників автомобільного транспорту за перевитрату палива.

Як було встановлено раніше, відповідач здійснював перевезення згідно подорожніх листів від 27.10.2015 року за маршрутом Україна-Росія-Україна, від 09.12.2015 року за маршрутом Україна-Італія-Україна, від 15.02.2016 року за маршрутом Україна-Італія-Україна, від 22.04.2016 року за маршрутом Україна-Молдова-Україна, від 11.05.2016 року за маршрутом Україна-Італія-Україна, від 31.05.2016 року за маршрутом Україна-Німеччина-Україна, від 20.07.2016 року за маршрутом Україна-Німеччина-Україна, від 13.09.2016 року за маршрутом по Україні, від 14.09.2016 року за маршрутом Україна-Німеччина-Україна, від 07.11.2016 року за маршрутом Україна-Німеччина-Україна, від 11.01.2017 року за маршрутом по Україні, від 13.01.2017 року за маршрутом Україна-Німеччина-Україна.

Позов був направлений до суду позивачем 10.10.2017 року, що засвідчує штамп поштового відділення.

Як роз'яснено у п. 20 постанови ППВСУ від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Суд приходить до висновку, що днем виявлення шкоди у даній справі є дата, зазначена у досліджених вище подорожніх листах.

Таким чином, вимоги про перевитрати пального на суму 55324,53 грн., які визначені у розрахунках до подорожніх листів, подано поза межами строку звернення до суду, встановленому ст. 233 КЗпП України, а тому задоволенню не підлягають.

Що стосується решти вимог, то відповідно до п.6 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадках, коли відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків.

Письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані з зберіганням, обробкою, продажем, перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Договір про повну матеріальну відповідальність із водієм ОСОБА_1 не укладався, будь-яких інших функцій крім водіння автомобіля відповідач не виконував. Належних і допустимих доказів того, що між ТОВ «Орлан-Транс-Груп» та працівником ОСОБА_1 був укладений такий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, суду надано не було.

Суд також звертає увагу на те, що істотною (визначальною) і не врахованою позивачем обставиною є те, що він робив розрахунок перевитрати палива виходячи лише з базової лінійної норми витрати палива, передбаченої технічними характеристиками для транспортного засобу на 100 км пробігу, без урахування системи нормативів і коригуючих коефіцієнтів роботи транспортного засобу відповідно до кліматичних, дорожніх, віку транспортного засобу та інших умов його експлуатації, передбачених чинними Нормами витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 р. №43, на підставі яких і було видано наказ №45 від 11.08.2010 р. Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» про затвердження тимчасових базових лінійних витрат палива, як вбачається з позовної заяви.

Згідно з Нормами витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998р. № 43, нормування витрат палива це встановлення допустимої міри його споживання в певних умовах експлуатації автомобілів, для чого застосовуються базові лінійні норми, встановлені по моделях (модифікаціях) автомобілів, та система нормативів і коригуючих коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні, та інші умови експлуатації.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 був ознайомлений з наказами №45 від 11.08.2010 року «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм палива» та № 29 від 08.06.2015 року «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», на які посилається позивач в своєму позові.

Позивачем було надано до суду на підтвердження своїх позовних вимог в якості доказів, що підтверджують факт заподіяння збитків відповідачем ОСОБА_1 копії подорожних листів та розрахунки до них.

Подорожній лист є основним документом первинного обліку роботи автотранспортних засобів, який підтверджує витрати, пов'язані із здійсненням перевезень, і як первинний бухгалтерський документ застосовується для бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій, в тому числі списання витраченого палива і мастильних матеріалів.

Надані суду копії вказаних подорожніх листів вантажного автомобіля складені у формі, затвердженій наказом Міністерства транспорту України «Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля» від 29.12.1995 року №488/346. При цьому суд звертає увагу на те, що вказаний наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства інфраструктури України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 10.12.2013 року № 1005/1454.

Як встановлено під час дослідження письмових доказів,відповідач не підписував подорожні листи та звіти до них з розрахунками перевитрат пального, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, що свідчить про те, що відповідач не визнавав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди.

Надані позивачем акти, які складені комісією у складі начальника служби перевезень Іваніва Б.С., начальника колони автомобільної №2 Герус О.А., ст.диспетчера ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 не з`являвся для підписання подорожних листів та звітів до них з розрахунками перевитрат пального, також не свідчать про те, що відповідач визнавав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди.

Вказані недоліки, відсутність підписів відповідача, бухгалтера та відомостей про те, чи застосовано дані подорожні листи, як первинні бухгалтерські документи для бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій, викликає сумнів у тому, що вказані документи первинного обліку та викладена в них інформація є достовірними.

Тому, суд вважає дані докази неналежними та не приймає до уваги як докази, що підтверджують факт перевитрат пального водієм ОСОБА_1

Крім того,всі витрати списані за рахунок водія, що засвідчують розрахунки подорожніх листів, однак не надано доказів того, що відповідач притягувався до дисциплінарної чи матеріальної відповідальності за допущені порушення.

Дійсні причини перевитрати палива під час здійснення ОСОБА_1 транспортних перевезень (самовільне відхилення відповідача від маршрутів чи несправність відповідної системи транспортного засобу) позивачем не доведені, тому вина відповідача у заподіянні шкоди у розмірі 68350,21 грн. судом не встановлена.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що вина ОСОБА_1 є не доказаною у неповерненні невикористаних коштів, наданих на відрядження в межах України та за кордон у сумі 43492,41 грн.

Суд ставиться критично до виписок по рахунку карти ПАТ «Кредобанк» від 30.09.2016р.,28.10.2016р.,16.11.2016р., оскільки будь-яких доказів, що кошти на службові відрядження відповідачу перераховувались на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжної картки , позивачем не надано.

Також, судом не взято до уваги як докази, що підтверджують стягнення саме з ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб у сумі 9547,10 грн., зокрема: довідку №104 від 14.06.2017 року, видану позивачем та платіжне доручення №9 від 16 листопада 2016 року на суму 5193,00 грн., де в графі призначення платежу вказано, що це податок з доходів із заробітної плати і лікарняних за жовтень 2016 року, хоча у позові вказано, що це податок, який нарахований на суму надміру сплачених коштів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Орлан-Транс-Груп» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В зв'язку з цим понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в силу вимогст.141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 288-289 Цивільно-процесуального кодекс України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ТОВ «Орлан-Транс-Груп» до ОСОБА_1 про стягнення збитків - відмовити.

Учасники справи можуть ознайомитись з рішенням по справі на офіційному веб-порталі в мережі Інтернет - http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Черкаської області через Черкаський районний суд Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О. А. Смоляр