Справа №720/1137/18
Провадження № 2/720/613/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року Новоселицький районний суд Чернівецької області в складі головуючого судді Вівчар Г.А., за участю секретаря судового засідання Факащук А.П.,

сторін по справі:

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судового засіданні в м. Новоселиця цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Новоселицької міської ради територіальної обєднаної громади Новоселицького району, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

- про визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

Представник позивача звернувся до суду з позовом, про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 04 лютого 2001 року померла мати позивача ОСОБА_6, яка постійно проживав в домогосподарстві по вул. Гоголя, 76 в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області.

Станом на 1990-1991 роки дане будинковолодіння відповідно до відомостей сільської ради відносилось до категорії дворів колгоспного двору, членами якого були голова двору ОСОБА_6, позивач ОСОБА_2, її чоловік ОСОБА_7 та їхні діти ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_8.

Однак дане дворогосподарсто помилкового було віднесеного до категорії колгоспного двору, оскільки з 1977 року ОСОБА_6 вийшла на пенсію та в колгоспі не працювала, а інші члени дворогосподарства по вул. Гоголя, 76 в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області в колгоспі не працювали та членами колгоспу не були.

У звязку із чим дане дворогосподарство відносилася до категорії робочого двору, а тому одноособово належало ОСОБА_6.

За життя ОСОБА_6 склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу ОСОБА_2.

Після смерті 04 лютого 2001 року відкрилася спадщина в цілому на дворогосподарство по вул. Гоголя, 76 в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області.

Спадщину за заповітом своєчасно прийняла позивач ОСОБА_2, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном.

Інших спадкоємців за законом першої черги після смерті 04.02.2001 року ОСОБА_6 не має, оскільки її чоловік та батьки померли значно раніше за неї, а донька ОСОБА_9 померла 10 вересня 2001 року не прийнявши спадщину після смерті матері.

Постановою нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок по вул. Гоголя, 76 в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області з підстав відсутності правовстановлюючих документів на вищевказаний житловий будинок.

Таким чином оформлення спадщини в нотаріальному порядку не можливе.

Представник позивача просить суд визнати за позивачем право власності на спадкове майно.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву в повному обсязі з підстав зазначених в ній. Просить суд позов задовольнити.

Представник Новоселицької міської ради в судовому засіданні не зявився, але подав до суду заяву про визнання заявлених позовних вимог в повному обсязі з проханням справу розглянути у його відсутності.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні не зявилися, однак направили до суду заяву про визнання заявлених позовних вимог в повному обсязі з проханням справу розглянути у їхній відсутності.

Суд вислухавши думку представника позивача враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, враховуючи що визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі дійшов висновку про розгляд справи у відсутності відповідачів і задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Зі статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Матеріалами справи судом встановлено, що станом на 1990-1991 роки будинковолодіння по вул. Гоголя, 76 в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області відповідно до довідки № 578 від 15 травня 2013 року виданої Маршинецької сільською радою Новоселицького району відносилось до категорії дворів колгоспного двору, членами якого були голова двору ОСОБА_6, її донька ОСОБА_2, зять ОСОБА_7 та онуки ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_8.

Однак представник позивача зазначає, що дане дворогосподарсто помилкового було віднесеного до категорії колгоспного двору, оскільки з 1977 року ОСОБА_6 вийшла на пенсію та більше в колгоспі не працювала, а інші члени дворогосподарства по вул. Гоголя, 76 в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області ніколи в колгоспі не працювали та членами колгоспу не були, що підтверджується копією витягу з погосподарської книги особовий рахунок № 1193.

Відповідно до Закону України «Про власність», колгоспний двір припинив своє існування 15.04.1991 року.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

За таких обставин застосування судом норм статтей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування питання, щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір, є помилковим.

Наявні в матеріалах справи докази, у тому числі витяг із погосподарської книги та довідка № 578 від 15 травня 2013 року видана Маршинецькою сільською радою Новоселицького району не дають підстави для висновку, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств колгоспний двір, а тому ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 не мають права на частку в праві сумісної власності на підставі статтей 120, 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року, оскільки одноособовим власником дворогосподарства по вул.. Гоголя, 76 в с. Маршинці Новоселицького району була ОСОБА_6.

Стаття 380 ЦК України зазначає, що жилий будинок є обєктом права приватної власності.

04 лютого 2001 року померла ОСОБА_6, про що складений актовий запис №9 виконавчим комітетом Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області.

При житті 12 травня 1998 року ОСОБА_6 склала заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 37, посвідчений секретарем виконавчого комітету Маршинецької сільської ради Новоселицького району, яким все своє майно заповіла ОСОБА_2.

Після її смерті відкрилася спадщина в цілому на домоволодіння по вул. Гоголя, 76 в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області.

Іншим спадкоємців за законом першої черги після смерті 04.02.2001 року ОСОБА_6 не має, оскільки її чоловік та батьки померли значно раніше за неї, а донька ОСОБА_9 померла 10 вересня 2001 року, про що складений актовий запис № 51 виконавчим комітетом Маршинецької сільської ради Новоселицького району не прийнявши спадщину після смерті матері.

Відповідно до роз'яснень, даних в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

З огляду на вищезазначені нормативні положення, норми ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року, а якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Так відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно ст. 525 цього Кодексу є день смерті спадкодавця.

Позивач ОСОБА_2 своєчасно прийняла спадщину після смерті 04 лютого 2001 року матері ОСОБА_6, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном, по підтверджується довідкою № 583 від 15 травня 2013 року виданою Маршинецькою сільською радою Новоселицького району та 19 березня 2003 року подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

За змістом частин першої та другої статті 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.

Постановою нотаріуса від 14 травня 2013 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок по вул. Гоголя, 76 в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ст. 82 ЦПК України, Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Враховуючи те, що право власності на спірний житловий будинок не визначено, але воно зареєстровано органом місцевого самоврядування, визначена адресна частина, позивач своєчасно прийняла спадщину, тому суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 80, 82, 142, 176, 206, 245, 246, 258-273, 354 ЦПК України і на підставі ст.ст. 524, 525, 534, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН:НОМЕР_1 право власності на житловий будинок літер А, житловий будинок літер Б, літній кухні літер В, сарай літер Г, вбиральні літер Д, колодязь №1, огорожі №2-4, після смерті 04 лютого 2001 року ОСОБА_6.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький районний суд Чернівецької області в 30-денний строк з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Сторони можуть ознайомитись з повним мотивованим рішенням суду через десять днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: Вівчар Г.А.