№ 243/4493/18
Справа № 2/243/1789/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2018 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий суддя Пронін С.Г.

за участю

секретарів Плаксіної Є.В., Маслової К.С.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Слов'янська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. Влітку 2014 року її сусідом відповідачем по справі ОСОБА_3 без отримання жодного дозволу та згоди з її боку було встановлено на стовпі, розташованому поряд з її будинком, електричний вуличний ліхтар, який він щовечора вмикає, чим перешкоджає її нічному відпочинку, оскільки з нього до вікна у її спальній кімнаті, починаючи з вечора і до ранку, відображується електричне світло. Позивач вказує, що на її неодноразові прохання вимкнути світло відповідач відповідав відмовою, в звязку з чим між ними періодично виникали конфлікти. Так, ОСОБА_1 зазначає, що 16 грудня 2014 року приблизно о 17 годині 00 хвилин ОСОБА_3 в черговий раз увімкнув вищезазначений ліхтар, на що вона попросила його вимкнути світло, оскільки воно заважає їй спати. З цього приводу між ними виник словесний конфлікт, після якого вона зайшла на своє подвіря, зачинила хвіртку та, обернувшись спиною до відповідача, направилась до свого будинку. Натомість ОСОБА_3, відчинивши ногою хвіртку, обома руками штовхнув її в спину, внаслідок чого вона впала на землю та вдарилась лівою рукою. Після цього, ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів з заявою про побиття її ОСОБА_3, на підставі чого було проведено досудове розслідування, за результатами якого слідчим було винесено постанову про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_3 в звязку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, оскільки падіння ОСОБА_1 було спричинено його необережними і ненавмисними діями. Позивач вказує, що вона протягом більш ніж півроку для зменшення болю та лікування пошкодженого суглобу приймала різноманітні препарати, проходила фізіотерапевтичні процедури та масаж, на що витратила 3 583 грн. 22 коп. Крім того, тілесні ушкодження спричинили їй фізичні та душевні страждання, оскільки вона, по-перше, переживала за стан свого здоровя, а по-друге, будучи одинокою людиною похилого віку, внаслідок необхідності нести витрати на лікування, опинилася у скрутній матеріальній ситуації, що призвело до подальшого погіршення стану її здоровя. В звязку з тим, що на свої звернення до відповідача про відшкодування їй вартості лікування, вона отримала від нього відмову, позивач, керуючись ст.ст. 27, 55 Конституції України, а також ст.ст. 1166, 1167, 1168, 1195, 1208 ЦК України, просить суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь заподіяну ним шкоду у розмірі 12 750 грн., що складається з матеріальної шкоди у виді витрат, понесених нею на своє лікування, яка на підставі ст. 1208 ЦК України внаслідок підвищення вартості життя, становить 10 750 грн., а також моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2, якій здійснює свої повноваження на підставі ордеру серії ДН № 46087 від 01 листопада 2018 року, в судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_4, який здійснює свої повноваження на підставі ордеру серії ДН № 017758 від 29 серпня 2018 року, в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Крім того, відповідач пояснив, що 16 грудня 2014 року приблизно о 17 годині 00 хвилин жодного конфлікту між ним та ОСОБА_1 не

було; була лише розмова між ними, під час якої позивач висловила заперечення проти увімкнення вуличного ліхтаря. Після цього, його було викликано дільничним інспектором якому він надав письмові пояснення з приводу заяви ОСОБА_1 щодо спричинення ним їй тілесних ушкоджень.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Частиною першою статті 1195 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Тобто необхідною та обовязковою умовою застосування вказаної норми закону щодо стягнення з відповідача на користь позивача відповідних витрат, є, окрім виявлення наявності у позивача ушкодження його здоровя, встановлення факту заподіяння шкоди здоровю позивача саме відповідачем. Отже предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують або спростовують факт ушкодження здоровя ОСОБА_1, а також заподіяння такого ушкодження ОСОБА_1 саме ОСОБА_3

Виходячи з вимог ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, 16 грудня 2014 року на підставі повідомлення, яке надійшло до чергової частини Словянського МВ УМВС України в Донецькій області від ОСОБА_1 про те, що 16 грудня 2014 року невстановлена особа, знаходячись у дворі її будинку АДРЕСА_1 у м. Словянськ Донецької області, під час сварки з нею спричинила їй тілесні ушкодження, до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за № 0004246 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

В звязку з цим, 16 грудня 2014 року слідчим СВ Словянського МВ Асадовим З.Ф. було призначено судово-медичну експертизу з метою встановлення наявності у громадянки ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, а також встановлення ступеню їх тяжкості.

З висновку експерта № 585 за результатами судово-медичного освідування ОСОБА_1, проведеного 17 грудня 2014 року в період часу з 10-15 години по 10-30 годину судово-медичним експертом Буровим І.А. на підставі постанови слідчого СВ Словянського МВ Асадова З.Ф. від 16 грудня 2014 року № 15274, слідує, що у ОСОБА_1 виявлено садно на шкірі лівого передпліччя, яке утворилося від ковзної дії тупого предмету та відноситься до легких тілесних ушкоджень, і утворення якого можливе в період та за обставин, вказаних ОСОБА_1, тобто від поштовху її 16 грудня 2014 року о 17-00 годині ОСОБА_3, внаслідок чого вона впала на землю та вдарилась рукою.

Отже вказаний висновок експерта доводить лише наявність у ОСОБА_1 станом на 17 грудня 2014 року легких тілесних ушкоджень. Натомість факт спричинення таких тілесних ушкоджень позивачу внаслідок дій будь-якої особи даний висновок не доводить, оскільки експерт у ньому не зазначає, що садно на шкірі лівого передпліччя позивача могло утворитися виключно внаслідок поштовху позивача іншою особою, експерт у цьому висновку лише припускає поряд з іншими і таку причину отримання позивачем тілесних ушкоджень, як поштовх її відповідачем.

З висновку експерта № 231 за результатами експертизи, проведеної 06 червня 2016 року судово-медичним експертом Буровим І.А. на підставі постанови слідчого СВ Словянського ВП ГУНП в Донецькій області Марченко Д.І. від 03 червня 2016 року, слідує, що на підставі вивчення описової частини висновку експерта № 585 від 17 грудня 2014 року за фактом судово-медичного освідування громадянки ОСОБА_1 та дослідження додатково наданих експерту медичних документів, по-перше, садно на шкірі лівого передпліччя утворилося від ковзної дії тупого предмету, по-друге, його утворення можливе в період, вказаний ОСОБА_1, тобто 16 грудня 2014 року о 17-00 годині, та по-третє, воно відноситься до легких тілесних ушкоджень, а тривалість його лікування зумовлена обраною лікарем тактикою й не впливає на його тяжкість.

З висновку експерта № 122 за результатами експертизи, проведеної 04 квітня 2017 року судово-медичним експертом Буровим І.А. на підставі постанови слідчого СВ Словянського ВП ГУНП в Донецькій області Марченко Д.І. від 29 березня 2017 року, слідує, що на підставі вивчення описової частини висновку експерта № 585 від 17 грудня 2014 року за фактом судово-медичного освідування громадянки ОСОБА_1 та дослідження наданого експерту протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_1, проведеного 06 березня 2017 року, судово-медична експертиза не виключає можливості утворення тілесних ушкоджень у громадянки ОСОБА_1 при механізмі, на якій вона вказала під час проведення 06 березня 2017 року слідчого експерименту за її участі, тобто від поштовху її 16 грудня 2014 року о 17-00 годині ОСОБА_3, внаслідок чого вона впала на землю та вдарилась рукою.

Таким чином, зазначені два висновки експерта, як і попередній доводять лише наявність станом на 17 грудня 2014 року у ОСОБА_1 легких тілесних ушкоджень, утворених внаслідок ковзної дії тупого

предмету, проте вказаними висновками не встановлено, що садно на лівому передпліччі ОСОБА_1 утворилося виключно внаслідок дій будь-якої іншої особи; експерт у своїх висновках лише припускає, що причиною утворення садна серед іншого може бути в тому числі й поштовх позивача відповідачем.

Таким чином, враховуючи вимоги ст. 77 ЦПК України, суд приходить до висновку, що вищезазначені три висновки експерта є належними доказами факту ушкодження здоровя ОСОБА_1, проте вони не є належними доказами заподіяння такого ушкодження здоровя позивачу саме відповідачем, оскільки вони не встановлюють, що єдиною можливою причиною виявленого експертом ушкодження здоровя позивача є виключно дії інших осіб; вказані висновки експерта визначають дії інших осіб лише як одну з можливих причин отримання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень. За таких обставин, а також враховуючи приписи ч. 4 ст. 77 ЦПК України, суд не бере до розгляду вищезазначені висновки експерта в частині утворення садна на лівому передпліччі позивача внаслідок дій відповідача.

Оцінюючи доводи позивача щодо встановлення постановою слідчого СВ Словянського відділу поліції Головного управління Національної поліції Марченко Д.І. про закриття кримінального провадження від 29 січня 2018 року факту спричинення ОСОБА_1 16 грудня 2014 року тілесних ушкоджень необережними та ненавмисними діями ОСОБА_3, суд виходить з наступного.

29 січня 2018 року слідчим Словянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області Марченко Д.І. було винесено постанову про закриття кримінального провадження, відомості за фактом якого 16 грудня 2014 року було внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004246 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, в звязку з відсутністю в діянні ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення. Поряд з цим, слідчий у вказаній постанові зазначає таке: «Ураховуючи свідчення потерпілої, тілесні ушкодження ОСОБА_1, а саме садно на шкірі лівого передпліччя утворилося внаслідок падіння та удару лівої руки об шифер, що є необережним спричиненням тілесних ушкоджень. Так як зі свідчень потерпілої ОСОБА_1 остання вказала, що ОСОБА_3 штовхнув її обома руками в спину, на спині ОСОБА_1 тілесних ушкоджень виявлено не було, падіння та удар лівим передпліччям внаслідок падіння об шифер було випадковим, умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 таким способом в ході досудового розслідування зазначеного кримінального провадження встановлено не було».

Таким чином, вказаною постановою слідчий взагалі не визначає, що ОСОБА_3 причетний до падіння ОСОБА_1, внаслідок якого вона отримала тілесні ушкодження, а отже до посилань позивача щодо встановлення постановою слідчого факту необережного та ненавмисного спричинення відповідачем їй тілесних ушкоджень суд відноситься критично.

Крім того, 26 лютого 2018 року ухвалою Словянського міськрайонного суду Донецької області, постановленою у справі № 243/1267/18, вищевказану постанову слідчого Словянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області Марченко Д.І. про закриття кримінального провадження скасовано.

До того ж, листом № 74 від 29 серпня 2018 року, долученим адвокатом ОСОБА_4 до матеріалів справи, Словянський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області повідомив, що станом на 29 серпня 2018 року досудове розслідування кримінального провадження, відомості за фактом якого 16 грудня 2014 року було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004246 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, тривало.

Натомість з постанови слідчого Словянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області Марченко Д.І., наданої стороною позивача в судовому засіданні, слідує, що 21 вересня 2018 року дане кримінальне провадження було закрито в звязку з відсутністю в діянні ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.

Отже на час розгляду цієї цивільної справи досудове розслідування вищевказаного кримінального провадження завершено, кримінальне провадження закрито, причетність будь-якої особи до падіння 16 грудня 2014 року ОСОБА_1, внаслідок якого вона отримала тілесні ушкодження, не встановлена, а отже й посилання позивача на вищезазначені постанови слідчого про закриття кримінального провадження є необґрунтованими.

Що стосується долученого позивачем до своєї позовної заяви протоколу допиту свідка ОСОБА_8, проведеного слідчим Словянського відділу поліції Головного управління Національної поліції Марченко Д.І. 08 квітня 2017 року в період часу з 10-00 години по 10-30 годину (а.с. 42-43), то з нього слідує лише, що ОСОБА_8 обізнаний про конфліктні стосунки, які склалися між ОСОБА_1 та її сусідами; щодо конфлікту, який стався 16 грудня 2014 року о 17-00 годині між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, то ОСОБА_8 не був його свідком та взагалі не знав про нього. Крім того, у вказаному протоколі ОСОБА_8 пояснює, що ОСОБА_1 вказала його як свідка спричинення їй громадянином ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, оскільки між ним та ОСОБА_1 склалися дружні стосунки.

Таким чином, вказаний протокол, по-перше, в розумінні ч. 1 ст. 78 ЦПК України є недопустимим доказом, оскільки показання свідків, приймаючи до уваги приписи ст.ст. 69, 90, 230 ЦПК України вважаються доказами виключно у разі, якщо такі показання були надані саме у судовому засіданні та лише свідками, попередженими під розписку головуючим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведеними до присяги; по-друге, вказаний протокол має доказове значення лише в межах кримінального провадження, розпочатого за фактом спричинення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, а по-третє, вказаний протокол допиту взагалі не містить жодних відомостей щодо спричинення позивачу тілесний ушкоджень будь-якою особою, зокрема відповідачем.

Щодо долучених позивачем до матеріалів справи постанови слідчого Словянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області Марченко Д.І. про закриття кримінального провадження від 31 липня 2017 року (а.с. 40-41), скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого від 14 серпня 2017 року, поданої до Словянського міськрайонного суду Донецької області (а.с. 39), ухвали Словянського міськрайонного суду Донецької області, постановленої 15 серпня 2017 року у справі № 243/7282/17, якою вищевказану постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 31 липня 2017 року скасовано, то суд, дослідивши їх, приходить до висновку про те, що вони є неналежними доказами у справі, оскільки вони не містять жодної інформації щодо предмета доказування, яким є спричинення саме відповідачем позивачу тілесних ушкоджень. Вказані процесуальні документи лише відображають хід досудового розслідування кримінального провадження щодо спричинення ОСОБА_1 таких тілесних ушкоджень.

Інші докази, надані позивачем, також не містять жодної інформації щодо предмета доказування, зокрема санаторно-курортна книжка оплатних послуг (а.с.10) та квитанції про сплату медичних препаратів (а.с. зв.б. 10, а.с. 11-15) містять лише інформацію щодо оплати ОСОБА_1 відповідного лікування та медичних препаратів; довідка про склад сімї (а.с. зв.б. 15) лише інформацію про те, що разом з позивачем не проживає жодної особи; довідка про розмір пенсії (а.с. 16) лише інформацію щодо розміру доходу позивача; довідка про стан лівого передпліччя (а.с. зв.б. 16, а.с. 17-19) лише інформацію про стан здоровя ОСОБА_1; пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с. зв.б. 19) лише інформацію, що пенсія позивачу, яка є інвалідом другої групи за загальним захворюванням, призначена за віком; довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії НОМЕР_2 (а.с. 21) лише інформацію що позивачу друга група інвалідності за загальним захворюванням була встановлена з 21 листопада 2017 року, тобто інвалідність позивачу була встановлена раніше, ніж вона впала, а тому жодного причинно-наслідкового звязку між падінням та інвалідністю не має. За таких обставин суд приходить до висновку що вищенаведені документи не стосуються предмету доказування, адже вони не містять жодної інформації щодо причетності ОСОБА_3 до отриманого ОСОБА_1 садна лівого передпліччя, а тому вони не мають жодного доказового значення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене суд приходить до переконання про недоведеність позивачем факту спричинення їй відповідачем тілесних ушкоджень, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на її користь витрат, понесених нею на своє лікування, у розмірі 10 750 грн. не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2 000 грн., завданої ушкодженням її здоровя, суд керується приписами ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В той же час, враховуючи, що в судовому засіданні позивачем не було надано жодного доказу, які як кожен окремо, так і у своїй сукупності, доводять причетність ОСОБА_3 до тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_1 16 грудня 2014 року, суд приходить до переконання про відмову позивачу і в цій частині позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_1, звільненої на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору, не підлягають задоволенню, суд, керуючись нормами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати вважає необхідним компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1167, 1195 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 69, 77, 78, 81, 90, 141, 206, 230, 259, 263-268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про відшкодування шкоди, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Донецького апеляційного суду

шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01 листопада 2018 року.

Суддя Словянського

міськрайонного суду С.Г. Пронін