П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів:

головуючий суддя Боймиструк С.В., суддів: Шимків С.С., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

за участю ОСОБА_1, Шендера О.М., Петриченко О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2017 року ухваленого в складі судді Мичка І.М. в справі №562/1292/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні приватним майном,

В С Т А Н О В И Л А :

10 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Здолбунівського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні приватним майном, а саме зобов'язання звільнити приміщення житлового будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування вказаного позову зазначає про те, що вона є спадкоємцем після смерті матері, якій належав на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1. В період з 10 жовтня 1992 року по 27 квітня 2004 року з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі і проживала з ним у будинку матері. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням переїхати проживати у своє помешкання по АДРЕСА_2. Крім цього відповідач створює нестерпні умови для проживання позивачці та їх спільному сину.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні майном - будинком АДРЕСА_1. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає його незаконним, необґрунтованим, таким що ухвалене з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про те, що зважаючи на те, що будинок належить їй на праві особистої приватної власності (є спадковим майном), шлюб з відповідачем розірвано у 2008 році, підстави для проживання відповідача у її будинку відсутні, що було повністю проігноровано судом першої інстанції та безпідставно застосовано ст.ст. 109,150 Житлового кодексу України.

Вказує на те, що в оскаржуваному рішенні не вказано в яких позовних вимогах їй відмовлено, на підставі якої норми закону та не вказано, які дії відповідач повинен вчинити, на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права.

Вважає, що місцевий суд при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосував конституційні норми та не застосував норми Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, які необхідно було застосувати.

Таким чином відмова у виселенні відповідача з її будинку порушить право на повагу до приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції, що є порушенням гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини основних прав та свобод людини.

Покликаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення змінити та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Подану ОСОБА_4 апеляційну скаргу відповідно до ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 07 грудня 2017 року повернуто особі, яка її подала.

ОСОБА_4 заперечень на апеляційну скаргу до встановленої судом дати не подав.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Шендера О.М. подану апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_4 адвокат Петриченко О.Р. просив апеляційну скаргу відхилити і провадження в справі закрити, оскільки аналогічне рішення вже ухвалювалось між тими сторонами та з тих підстав в 2009 році.

15 грудня 2017 року набирала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що підстав для закриття провадження в справі немає, оскільки стороною в справі в 2009 році про усунення ОСОБА_4 перешкод в користуванні майном, позивачкою була не ОСОБА_1, а ОСОБА_5, вимоги якої і були задоволені судом.

Подана ОСОБА_1 апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції не зазначив в якій частині вимог відмовляє та не навів мотиви такої відмови, хоч при цьому навів норми Конституції України та Цивільного Кодексу України, які підтверджують права ОСОБА_6 як власника користуватись, володіти та розпоряджатись своїм майном. Місцевий суд не зазначив в який спосіб право позивачки має бути захищене, які дії має вчинити відповідач, щоб не чинити перешкод позивачці, хоч вона просила суд про звільнення ним приміщення, тобто фактично про його виселення.

Висновок місцевого суду в справі не відповідає обставинам справи та суперечить вимогам закону.

Згідно ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядженням своїм майном на власний розсуд та він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання цим майном.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів, зокрема в даному випадку є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.2 та ст.5 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємицею майна ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року була його дружина ОСОБА_5, а спадкове майно складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.4).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 10 лютого 2017 року, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.5) і єдиним спадкоємцем який своєчасно прийняв спадщину є ОСОБА_1.(а.с.57), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 6 жовтня 2017 року.

З огляду на ч. 4 ст.156 ЖК України, на час набуття ОСОБА_1 права на спадщину, відповідач не був членом сім'ї позивачки, оскільки шлюб між ними було розірвано ще в 2004 році, а свідоцтво про його розірвання отримано в 2008 році. Не був він і членом сім'ї попереднього власника домоволодіння - спадкодавця ОСОБА_5, при цьому створював їй неможливі умови проживання, що слідує з тексту її позовної заяви та судового рішення від 21 квітня 2009 року.(а.с. 6-7, 12-13).

ОСОБА_1 в своєму позові також зазначає, що ОСОБА_4 створює неможливі умови проживання їй та її сину, порушує її права власника щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном та просить усунути їй перешкоди в користуванні своїм майном - будинковолодінням АДРЕСА_1 шляхом його звільнення ОСОБА_4.

Відповідачем не наведено правових підстав для його проживання в будинковолодінні, яке йому не належить, а належить позивачці. Наведені ним аргументи, що він має право на 1/3 будинковолодіння не заслуговують на увагу. За життя спадкодавця він таких вимог до неї не заявляв, а його зустрічний позов до ОСОБА_1 в даній справі неприйнятий місцевим судом за несплати ним судового збору.

Отже, ОСОБА_1 будь-яких зобов'язань щодо забезпечення житлом відповідача, як бувшого члена сім'ї - немає і її право власника превалює над будь-якими іншими міркуваннями в даному судовому процесі. ОСОБА_4 має інше житло де й зареєстрований в АДРЕСА_2 (а.с.28).

Ефективним способом захисту порушеного права власника будинковолодіння ОСОБА_1 та усунення їй перешкод в користуванні належним їй майном в даному випадку житловим будинком може бути не задоволення її вимоги про зобов'язання звільнення ОСОБА_4 приміщення житлового будинку, а його виселення (оскільки приміщення є житловим) з цього будинковолодіння з підстав на які посилається позивачка.

Відповідно ч.9 ст.10 ЦПК України та аналогії закону і ст.109, 116,157 ЖК України, виселення бувших членів сім'ї із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку, зокрема в зв'язку з систематичним порушенням відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи впливу виявились безрезультатними.

З матеріалів справи вбачається, що протягом значного строку ОСОБА_4 створює власникам будинковолодіння неможливі умови проживання, що встановлено судовим рішенням від 21 квітня 2009 року та вбачається з пояснень позивачки, які підтверджені доказами в справі (а.с.11-13,56, 101 - 103).

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати в сумі 1344 грн., які складаються із сплаченого ОСОБА_1 судового збору підлягають стягненню з ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні приватним майном задовольнити.

Усунути для ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належним їй житловим будинком (будинковолодінням) АДРЕСА_1 шляхом виселення з вказаного будинковолодіння ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1344 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складений 22 січня 2018 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.С. Шимків

Н.М. Ковальчук