Справа № 486/995/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/4812/73/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 жовтня 2018 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, яке ухвалено 24 липня 2018 року об 11 год. 19 хв. у приміщенні Южноукраїнського міського суду Миколаївської області під головуванням судді Волкової О.І., ухваленого цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

07 вересня 2017 року ОСОБА_2 пред'явив позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання дійсним договору купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та визнання за ним права власності на неї.

Позов обґрунтовував наступним.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.08.2001 року, виданого Органом приватизації житла ВП «ПУ АЕС» Державного підприємства НАЕК м. Южноукраїнська, названа квартира стала об'єктом права спільній власності відповідачів.

22 вересня 2001 року вони її продали позивачеві, уклавши про це, на Українській товарній біржі, договір купівлі-продажу нерухомості зареєстрований за № 192179.

08 жовтня 2001 року договір було зареєстровано Южноукраїнським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 70.

З того часу позивач постійно проживав у названій квартирі та вважав її своєю особистою приватною власністю.

У 2017 році, він забажав подарувати названу квартиру дружині, у зв'язку з чим звернувся до нотаріальної контори для укладання договору дарування, проте нотаріус, пославшись на відсутність у нього належних правовстановлюючих документів на житло, відмовив йому у вчиненні такої нотаріальної дії.

Посилаючись на те, що усі умови договору купівлі-продажу квартири сторонами фактично було виконано і за ним, відповідно до чинних на той час норм цивільного законодавства та біржовим договором купівлі-продажу, було зареєстровано право власності на неї, вважав, що існують усі законні підстави для застосування ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та визнання біржового договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ним права власності на спірну квартиру.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 липня 2018 року, у зв'язку із відсутністю у сторін спору щодо належності квартири та наявності у них можливості укласти договір її купівлі-продажу в нотаріальній конторі - у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Скаргу обґрунтовував невідповідність висновків суду обставинам справи та ігнорування судом норм цивільного законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 серпня 2018 року було відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 28 серпня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

На виконання Указів Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах» та від 28 вересня 2018 року «Про переведення суддів», ліквідовано Апеляційний суд Миколаївської області та утворено новий Миколаївський апеляційний суд. Суддів Апеляційного суду Миколаївської області переведено на роботу на посади суддів Миколаївського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року розпочав роботу Миколаївський апеляційний суд.

У зв'язку із ліквідацією Апеляційного суду Миколаївської області дана справа передана до новоствореного Миколаївського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 12 жовтня 2018 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач - Лисенко П.П., судді: Галущенко О.І., Серебрякова Т.В.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах оскарження передбачених ст. 367 ЦПК України, названа колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржене рішення суду 1 інстанції - скасувати, оскільки суд ухвалив його без додержанням норм законодавства, що діяло на час виникнення правовідносин з купівлі-продажу спірної квартири, та прийняти постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі.

Так, відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено факту ухилення стороною відповідачів від нотаріального оформлення угоди, а тому сторони не позбавленні можливості уподальшому надати договору купівлі-продажу квартири нотаріальної форми, звернувшись для цього до нотаріальної контори.

При цьому, суд керувався положеннями ст. ст. 220, 657 ЦК України, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу».

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає помилковими, необґрунтованими й незаконними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Оскаржене рішення суду 1 інстанції ухвалене не у повній відповідності з виписаним.

Так, згідно з застереженнями, що містяться в ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, правовий статус майна, а також права та обов'язки суб'єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття.

Положеннями ст. 42 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який має застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної).

Згідно з вимогами ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку, повинен бути укладений у письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням.

Невиконання цих вимог, тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Такий же наслідок передбачено ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» для угод, які укладені учасниками біржі щодо купівлі-продажу товарів або об'єктів нерухомості, допущених до обігу на товарній біржі та зареєстровані на біржі.

Угода, названа останньою, вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 вересня 2001 року позивач, як член біржі уклав на Українській товарній біржі угоду з ОСОБА_3, що діяла від свого імені, а також від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5, на підставі рішення Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 13 вересня 2001 року №228, та ОСОБА_4 про купівлю - продаж належної їм на праві власності квартири АДРЕСА_1 за 1 700 гривень (а.с. - 3).

Він, як покупець сплатив продавцям належну за договором покупну ціну, а останні отримали гроші та передали квартиру у його розпорядження.

У зв'язку з цим, можна констатувати, що сторонами була досягнута згода з усіх необхідних та суттєвих умов угоди та відбулося її виконання.

Передбачені ст.114 ЦК УРСР обмеження для укладання угоди відсутні.

В подальшому 08 жовтня 2001 року позивач зареєстрував свої майнові права щодо придбаної квартири, відповідно до чинного на час укладення угоди законодавства, у Южноукраїнському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 70 (а.с. - 4-5).

Зазначене підтверджується належно посвідченою копією біржової угоди та реєстраційного напису Южноукраїнського бюро технічної інвентаризації.

На даний час майнові права на спірну квартиру зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за позивачем, а за таких обставин позивач позбавлений можливості нотаріального посвідчення угоди.

Згідно з ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Ухиляння будь-якої із сторін договору від його нотаріального оформлення на час його укладення є умовним в силу п.6 Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 13 грудня 1995 року №56, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996п. за №31/056 відповідно до якого біржовий договір купівлі-продажу визнано правовстановлюючим документом, а ст.15 Закону «Про товарну біржу» реєстрація договору на біржі прирівнювалась до нотаріального оформлення (підтвердженням цьому є реєстрація спірного договору в БТІ). При цьому продавці квартири не оспорювали після спливу значного часу виконання угоди сторонами.

Отже, позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення угоди між покупцем і продавцями квартири, її виконання та обставин, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди.

Аналізуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що зазначене є підставою для визнання договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного на біржових торгах, дійсним. Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов протилежного висновку з порушенням матеріального права. До того ж, суд помилково послався на норми ЦК України 2003 року, які не регулюють спірні правовідносини за правилами дії закону у часі.

За такого, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню, з ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 липня 2018 року скасувати і прийняти постанову.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання права власності -задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості, укладений 22 вересня 2001 року між ОСОБА_3, що діяла від свого імені, а також від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_2, зареєстрований 22 вересня 2001 року на Українській Товарній Біржі, за № 192179 і 08 жовтня 2001 року Южноукраїнським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 70, за яким ОСОБА_2 набув у власність квартиру АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2018 року