Справа № 308/5829/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

19 квітня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді - Бенца К.К.,

за участю секретаря - Вереш А.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника третьої особи Служба у справах дітей Ужгородської міської ради - Шатров В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною повноліття,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги мотивує тим, що вона ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з вересня 2009 року по грудень 2015 року. За період перебування у шлюбі із відповідачем по справі у них народилася донька: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 На підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.12.2015 року шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано. За рішенням суду місце проживання доньки ОСОБА_4 після розірвання шлюбу визначено разом з нею. Вона, як мати дитини, матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Натомість відповідач від участі у вихованні та догляді за донькою самоусунувся, розвитком дитини не цікавився, матеріальної допомоги на її утримання не надає.

Більше того, відповідач безпідставно чинив перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач безпідставно відмовився надати у передбаченому законодавством порядку дозвіл на виїзд малолітньої доньки за межі України для відпочинку, підвищення рівня світогляду дитини та оздоровлення, а останні два роки їй взагалі невідоме місце перебування відповідача.

Вказані обставини стали підставою для її звернення до суду з відповідною позовною заявою.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною повноліття. Надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Зокрема вказала, що її донька заслуговує на всебічний розвиток, відпочинок, водночас через відсутність згоди відповідача на виїзд малолітньої доньки за межі України , остання обмежена у поїздках за кордон, а відповідно і у відпочинку та оздоровленні. Вказані обставини на її думку, шкодять інтересам неповнолітньої доньки та не сприяють її всебічному та гармонійному розвитку. Просила суд надати дозвіл на виїзд дитини до країн Євросоюзу, країни Єгипет, Туреччина до досягнення дитиною повноліття з метою відпочинку та оздоровлення.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку , про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило.

Відповідач ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується поштовим відправленням яке повернулося на адресу суду з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» за № 140. Окрім того, в газеті обласної ради і обласної державної адміністрації «Новини Закарпаття» №№83 (4698) від 11.11.2017 року, міститься оголошення про розгляд даної справи на 10 год. 30 хв. 17.11.2017 року та виклик ОСОБА_3 у судове засідання у якості відповідача.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з'явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Представник третьої особи Служба у справах дітей Ужгородської міської ради - Шатров В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити.

Заслухавши пояснення позивача, пояснення представника Служби у справах дітей Ужгородської міської ради, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 19.09.2009 року.

За час шлюбу у подружжя народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.12.2015 року шлюб між подружжям було розірвано (а.с.4). Даним судовим рішенням визначено місце проживання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 після розлучення разом з матір'ю - ОСОБА_1 .

Відповідно до листа головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України № 11-1215/16, 11-516/16 від 05.08.2016 року гр-н України ОСОБА_3 03.03.2015 року виїхав за межі України, іншої інформації немає.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України .

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою.

У відповідності до ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Судом встановлено, що позивач, турбуючись про виховання та утримання дитини, має бажання та можливість виїзду за кордон, де може забезпечити соціально - культурний розвиток та належний відпочинок для дитини.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, предметом їх основної турботи та основним обов'язком є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відпочинок та оздоровлення є важливою складовою життя дитини, спрямований саме на всесторонній розвиток дитини.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Судом встановлено, що відповідач, як батько неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не надає згоди на виїзд останньої за межі України, та останні два роки місце його перебування позивачу не відоме, а отже позивач не має можливості в повному обсязі надати дитині необхідний відпочинок.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними крім випадків, передбачених законом.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та п.4 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 року №152 паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років.

Пунктом 7 Порядку визначено, що оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку здійснюються - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа.

У відповідності до п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (надалі Правил), перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну: паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно з пунктів 3 та 4 Правил - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею повноліття та без згоди одного із батьків, законодавством не передбачено та суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

При цьому ст. 11 Конвенції про права дитини покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із-за кордону.

Її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

За змістом даної норми закону суд може дати дозвіл на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Відповідно до абз.4 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», та положень ст.. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд дослідивши матеріали справи у їх сукупності, враховуючи вимоги позивача, які направлені на досягнення та реалізацію інтересів дитини, - оцінив доведені докази що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з підстав та мотивів викладених вище.

Згідно із ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги в більшій частині задоволені та визначити пропорційно розмір задоволених вимог не можливо, суд вважає за можливе стягнути з відповідача в повному обсязі понесені позивачем та документально підтверджені (а.с.1) судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору у розмірі 640, 00 грн.

Керуючись ст.313 ЦК України, ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27 січня 1995 року № 57, ст.ст. 141, 157 СК України,ст.ст. 12,13, 258-259, 268, 272-273, 280 - 284 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1, паспорт громадянина України НОМЕР_1, виданий Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області 10.11.2009 р.) до ОСОБА_3 (місце реєстрації АДРЕСА_1), третя особа - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради (місце знаходження м. Ужгород, пл. Поштова, 3) про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною повноліття - задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі території України громадянином України який не досяг 16-річного віку, а саме ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до країн Євросоюзу, до країни Єгипет, Туреччина у період з 01.06.2018 року по 01.06.2019 року у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4, (місце проживання АДРЕСА_1, паспорт громадянина України НОМЕР_1, виданий Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області 10.11.2009 р.) - без нотаріально посвідченого дозволу (заяви) та супроводу батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце реєстрації АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1) суму сплаченого нею судового збору в розмірі 640 грн 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Закарпатської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Дата складання повного судового рішення з врахуванням днів непрацездатності судді - 30.04.2018 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца