АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/169/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 Троян Т. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області у складі: Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Ювшина В.І.

секретар Торопенко Н.М.

позивачки ОСОБА_5

адвоката Топор І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Троян Т.Є., за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-2000» про визнання недійсним договору, зобов'язання вчинити дії та усунення перешкод у користуванні власністю,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Явір-2000» про визнання недійсним договору, зобов'язання вчинити дії та усунення перешкод у користуванні власністю, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачам на праві приватної власності по ? частинні кожному, належить квартира АДРЕСА_1.

З 25.01.2016 року на виконанні Центрального відділу ДВС у Черкаській області перебували виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів, виданих Придніпровським районним судом про виселення ОСОБА_5, ОСОБА_7 з вище вказаної квартири. 22.08.2016 року вказані виконавчі провадження завершені у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення суду.

Позивачі стверджують, що банк не дочекавшись завершення виконавчого провадження, незаконно змінив замки на вхідних дверях і уклав договір про надання охоронних послуг з ТОВ «Явір-2000».

У зв'язку з чим ОСОБА_5 та ОСОБА_7 просили суд визнати недійсним договір укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Явір-2000» про взяття об'єкту нерухомості під охорону. Зобов'язати ТОВ «Явір-2000» демонтувати сигналізацію в квартирі АДРЕСА_1. Зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» не чинити позивачам перешкод у розпорядженні та користуванні квартирою та надати ключі від вхідних дверей квартири та вхідного тамбуру.

Рішенням Соснівського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права і просить скасувати рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення їх позовних вимог ОСОБА_5 зазначає, що вони з дочкою ОСОБА_7 являються власниками квартири, відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» не є власником квартири а тому не має права розпоряджатись їх власністю без їх згоди та перешкоджати власникам квартири користуватись належною їм на праві власності квартирою.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_7 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Явір-2000» про визнання недійсним договору охорони, зобов'язання вчинити дії та усунення перешкод у користуванні власністю, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відсутні підстави для застосування правових наслідків недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Встановлено, що 13 вересня 2007 року ОСОБА_8 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитну угоду, за якою ПАТ КБ «ПриватБанк »надав, а ОСОБА_8 отримав кредит в сумі 70400 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитною угодою, 13 вересня 2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9 передали в іпотеку належну їм на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України "Про іпотеку", не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Так як ОСОБА_8 не виконував взяті ним зобов'язання за кредитною угодою то рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 15 лютого 2011 року в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на праві приватної власності. Встановлено спосіб реалізації - шляхом продажу квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_7 договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 21 січня 2013 року було виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_3 зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства. 22.08.2016 року державним виконавцем Центрального відділу ДВС у Черкаській області винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень у зв'язку з повним виконанням рішення суду.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Тому звернувши стягнення на предмет іпотеки та виселивши бувших власників квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 суд повністю припинив їх право власності на дану квартиру.

01.07.2016 року між іпотекодержателем ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Явір-2000» було укладено договір про надання послуг охорони майна за допомогою пульта централізованого спостереження. Об'єктом охорони являється квартира АДРЕСА_3.

07.11.2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9 отримали дублікат свідоцтва про право власності на житло квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 13) та 07.12.2016 року зареєстрували своє право власності в Державному реєстрі речових праву (а.с. 14).

Вважаючи свої права власників квартири порушеними укладенням іпотекодержателем без їх згоди договору на охорону квартири, позивачі звернулись до суду з позовом про захист своїх прав.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Основним Законом України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55). Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією, стаття 64 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що громадяни України можуть бути обмежені або позбавлені права власності в випадках передбачених законом в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ніяких правочинів по набуттю права власності на квартиру АДРЕСА_1 не вчиняли, в установленому законом порядку їх право власності на квартиру було припинене, а нове право власності на квартиру за право чином не набули.

За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Підставами недійсності правочину позивачі зазначили ст..215 та 203 ЦК України. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину передбаченою частиною першою статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися.

Правочин є недійсним у разі недотримання умов його чинності, передбачених статтею 203 ЦК України, а саме: відсутність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність волевиявлення учасника правочину та його невідповідність внутрішній волі учасника правочину, невідповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, відсутність спрямованості волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Своє право власності позивачі зареєстрували 02.12.2016 року (а.с.15) за дублікатом свідоцтва про право власності, отриманого 07.11.2016 року після припинення права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на дану квартиру.

Таким чином на момент укладення договору на охорону жилого приміщення, що є предметом іпотеки, права ОСОБА_5 та ОСОБА_7 порушено не було.

Встановивши відсутність порушення прав ОСОБА_5 та ОСОБА_7 суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянтів про порушення їх прав власності на квартиру укладенням договору 01.07.2016 року на охорону квартири є безпідставними, так як апелянтами не надано належних доказів про правомірне набуття ними права власності на квартиру.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2017 року відхилити, а рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі 30 днів з часу проголошення постанови.

Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

В.І. Ювшин

Повний текст постанови виготовлено 24 січня 2018 року.