АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/227/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області у складі суддів: Ювшина В.І., Гончар Н.І., Сіренка Ю.В. секретар Торопенко Н.М.

адвоката Філатова Т.М.

позивача ОСОБА_4

розглянувши у судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи служба у справах дітей Черкаської міської ради, державна прикордонна служба України про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, шляхом заборони вивезення за межі України, повний текст рішення виготовлено 05.12.2017 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи служба у справах дітей Черкаської міської ради, державна прикордонна служба України про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, шляхом заборони вивезення за межі України.

Свої вимоги мотивуючи тим, що він та відповідачка є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з відповідачкою.

26 березня 2016 року ОСОБА_4 надав нотаріально засвідчену заяву щодо не заперечення на відкриття візи та виготовлення інших, необхідних для перетину кордону документів малолітньої дочки ОСОБА_6, а також на неодноразовий виїзд за кордон до республіки Польща, Турецької республіки, республіки Єгипет та інших країн Шенгенської угоди з метою супроводження матері (ОСОБА_5.) під час бізнес-поїздок у період з 26 березня 2016 року по 26 березня 2019 року включно у супроводі її матері ОСОБА_5

Після надання такої згоди у нього з'явилися перешкоди у спілкуванні з дитиною, а на травневі свята 2017 року дитину вивезли за кордон без його згоди та без повідомлення його як батька, про таку заплановану поїздку матір'ю дитини.

За інформацією державної прикордонної служби України, викладеній у листі від 25 травня 2017р № 64/Г-5963 його дитина ОСОБА_6 вибула з України 28 квітня 2017 року до курортного міста Хургада республіки Єгипет.

За таких обставин він не зміг провести час з дитиною, поспілкуватися з донькою у період святкових днів, а про виїзд дитини за межі України взагалі дізнався від третіх осіб.

Крім того, позивач зазначав, що зазначений виїзд за межі України не був пов'язаний із бізнес-поїздками відповідача, хоча його заява від 26 березня 2016 року передбачала виключно такі поїздки.

3 травня 2017 року ОСОБА_4 надав нотаріально засвідчена заява про відмову від раніше наданої заяви від 26 березня 2016 року про надання згоди на неодноразовий виїзд за кордон дочки ОСОБА_6

В зв'язку з чим, 16 травня 2017 року він письмово повідомив адміністрацію ДПС України про свою відмову від раніше наданої згоди на виїзд дитини за кордон.

22 травня 2017 року адміністрація ДПС України повідомило його, що письмове повідомлення адміністрації ДПС України чи підрозділів охорони державного кордону не є «інформацією про заборону в перетинанні кордону» будь-якій особі, в тому числі малолітній.

Під час розгляду справи позивач змінював предмет позову, уточнював позовні вимоги та просив частину позовних вимог залишити без розгляду, що було задоволено судом, остаточно просив суд:

- заборонити ОСОБА_5, матері дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, тимчасово вивозити дитину за кордон (перетинати державний кордон) на підставі заяви (згоди) батька - ОСОБА_4 від 26 березня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., зареєстрованої в реєстрі під №800 (бланк НАІ 161076);

- стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 листопада 2017 року позов задоволено.

Заборонено ОСОБА_5, матері дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, вивозити дитину за кордон (перетинати державний кордон) на підставі заяви (згоди) батька - ОСОБА_4 від 26 березня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., зареєстрованої в реєстрі за №800 (бланк НАІ 161076).

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 640 грн. судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить скасувати рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2017 року і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю, так як на думку ОСОБА_5 права позивача порушене не було, а суд ухвалив рішення на припущення.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Задовольняючи позов суд зазначив, що оскільки відповідно до чинного законодавства України, що регламентує діяльність ДПС України облік нотаріально засвідчених згод другого з батьків на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, в тому числі таких, що скасовані з дотриманням процедур, не ведеться, використання відповідачкою нотаріально посвідченої заяви позивача від 26 березня 2016 року про надання права на оформлення документів та виїзд за кордон малолітньої дочки призведе до незаконного перетину кордону малолітньою ОСОБА_6, та порушення прав позивача щодо вільного спілкування з дитиною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 6 вересня 2013 року, батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.6).

26 березня 2016 року ОСОБА_4 склав нотаріально засвідчену заяву, якою надав свою згоду на відкриття візи та виготовлення інших, необхідних для перетину кордону, документів малолітньої дочки ОСОБА_6, а також на неодноразовий виїзд за кордон до Республіки Польща, Турецької Республіки, ОАЕ, США, Арабської Республіки Єгипет та інших країн Шенгенської угоди з метою супроводження матері під час бізнес-поїздок у період з 26 березня 2016 року по 26 березня 2019 року включно у супроводі її матері ОСОБА_5, яка несе відповідальність за життя, здоров'я і безпеку його доньки під час перебування за кордоном, а також забезпечить її своєчасне повернення в Україну після закінчення поїздки (а.с.7).

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 3 статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно частин 1, 2, 3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

З аналізу вище зазначених норм вбачається, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон є правом батьків.

У підпункті 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Проте, даними правилами не передбачено можливість скасування надання такого дозволу. Позивачем було надано дозвіл на неодноразовий виїзд дочки за кордон терміном на три роки.

Як зазначив позивач, що при вивозі дитину на відпочинок без погодження з ним за кордон в травні 2017 року, ОСОБА_5 вчинила перешкоди у спілкуванні ОСОБА_4 з донькою.

Колегія суддів вбачає, що ОСОБА_4 вчинив всі можливі дії щодо скасування даного дозволу на виїзд за кордон дочки ОСОБА_6

3 травня 2017 року ОСОБА_4 склав нотаріально засвідчену заяву, якою повідомив всі компетентні органи про свою відмову від раніше наданої ним згоди на відкриття візи та виготовлення інших, необхідних для перетину кордону, документів малолітньої дочки ОСОБА_6, а також на неодноразовий виїзд за кордон до Республіки Польща, Турецької Республіки, ОАЕ, США, Арабської Республіки Єгипет та інших країн Шенгенської угоди з метою супроводження матері під час бізнес-поїздок у період з 26 березня 2016 року по 26 березня 2019 року включно у супроводі її матері ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

16 травня 2017 року ОСОБА_4 направив вказану заяву до адміністрації ДПС України з проханням унеможливити виїзд за кордон його малолітньої доньки за раніше виданою згодою (а.с.9).

Відповідно до листа №23/Г-5962 від 22 травня 2017 року адміністрація ДПС України повідомила ОСОБА_4, що письмове повідомлення адміністрації ДПС України чи підрозділів охорони державного кордону не є «інформацією про заборону в перетинанні кордону» будь-якій особі, в тому числі малолітній.

Уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби під час несення служби в пунктах пропуску здійснюється перевірка документів, передбачених пунктами 4, 5 та 6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57.

Тобто, під час перевірки законних підстав для перетинання державного кордону, в тому числі й нотаріально посвідчених згод на виїзд неповнолітніх громадян України, проводиться тільки перевірка дійсності документа, наявність у ньому необхідних підписів, печаток, елементів захисту від підробок тощо.

Відповідно до чинного законодавства України, що регламентує діяльність ДПС України облік нотаріально засвідчених згод другого з батьків на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, в тому числі таких, що скасовані з дотриманням процедур, не ведеться. Після скасування 03 травня 2017 року ОСОБА_4 свого дозволу на відкриття візи та виготовлення інших, необхідних для перетину кордону документів малолітньої дочки ОСОБА_6, ОСОБА_5 не надала в нотаріальну контору оригінал нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_4 для проставлення відмітки нотаріусом про скасування доручення. Таким чином за наявності в ОСОБА_5 оригіналу дозволу ОСОБА_4 на відкриття візи та виготовлення інших, необхідних для перетину кордону документів малолітньої дочки ОСОБА_6, без проставленої відмітки про скасування даної згоди в ОСОБА_5 залишається можливість виготовлення документів та виїзд за кордон з малолітньою дочкою без наявності на це згоди батька дитини, ОСОБА_4

Колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_4 звернувшись з даним позовом до суду вчиняє захист своїх прав та інтересів як батька дитини, а доводи апелянта, що оскільки ним було наданий нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон, то вона не повинна була його повідомляти про виїзд дитини в травні 2017 року є необґрунтованим. Виходячи з позиції ОСОБА_5 протягом трьох років на які був наданий дозвіл, вона безперешкодно і на будь-який термін могла вивозити дитину за кордон без повідомлення про це батька дитини, що порушує право ОСОБА_4 на спілкування з дитиною.

А оскільки надання права виїзду дитини за кордон є правом батьків, а не обов'язком, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку задовольнивши позовні вимоги та роз'яснивши відповідачу, що вона не позбавлена можливості в отриманні від позивача нового дозволу на виїзд дитини за кордом або звернутися до суду для отримання такого дозволу.

Доводи ОСОБА_5 про те, що вона не порушувала права позивача на спілкування з дитиною та діяла відповідно до наданої ним же письмової згоди на перетин малолітньою дитиною кордону є безпідставними, так як ОСОБА_4 не надавав дозволу на вивіз дочки за кордон на відпочинок, що було здійснено ОСОБА_5 в травня 2017 року і що стало підставою для скасування погодження батька на оформлення документів та перетин кордону малолітньою дитиною.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2017 року - відхилити, а рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи Служба у справах дітей Черкаської міської ради, Державна прикордонна служба України про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, шляхом заборони вивезення за межі України залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судді В.І. Ювшин

Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

Повний текст постанови виготовлено 23 січня 2018 року.