Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 752/14405/15-ц

провадження № 61-28983св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П., Сімоненко В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

представники позивача: Требін Ігор Андрійович, Боднар Олександра Олександрівна, Доценко ОлександрСергійович, Холодова Ліліана Анатоліївна,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва у складі судді Антонової Н. В. від 15 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва в складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М. від 20 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 04 квітня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 16-244/08-А, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 21 810,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом та терміном повернення до 03 квітня 2015 року.

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, чим порушила умови кредитного договору. У зв'язку з чим станом на 16 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 24 374,87 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 538 862,57 грн, та 1 456 639,71 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 15 968,66 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 353 023,96 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами у розмірі 8 406,21 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 185 838,61 грн; пеню за прострочення сплати тіла кредиту і відсотків за користування кредитними коштами у сукупному розмірі 100 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності факту невиконання позичальником умов кредитного договору, а тому дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_5 на користь банку суми заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитними коштами у визначеному в позові розмірі. Зменшуючи розмір пені до 100 000,00 грн, суд, посилаючись на приписи частини третьої статті 551 ЦК України, виходив із неспівмірності суми заборгованості за договором та нарахованої пені.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, не з'ясували наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. Крім того, не застосували позовну давність, про яку клопотала відповідач, та безпідставно стягнули заборгованість за тілом кредиту та відсотками за користування кредитним коштами поза межами позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 04 квітня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 16-244/08-А, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 21 810,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом та терміном повернення до 03 квітня 2015 року.

Із наданого банком розрахунку вбачається, що позичальник порушила умови договору, не сплачувала нараховані банком відсотки, не погашала кредит, унаслідок чого станом на 16 липня 2015 року виникла заборгованість у сумі 24 374,87 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 538 862,57 грн, та 1 456 639,71 грн, яка складається із: 15 968,66 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 353 023,96 грн, заборгованості за тілом кредиту; 8 406,21 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 185 838,61 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом; 1 456 639,71 грн пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами за період з 16 липня 2014 року по 16 липня 2015 року.

Відповідно до статей 526, 530, 1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За умовами кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 16-244/08-А сторони погодили щомісячну сплату позичкової заборгованості за кредитними ресурсами та нарахованими відсотками за користування кредитом, який надано до 03 квітня 2015 року.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Оскільки зі спливом строку, на який був наданий кредит, припинилося право позивача нараховувати відсотки за кредитним договором, то після 03 квітня 2015 року позивач не міг нараховувати такі відсотки.

Проте, апеляційний суд визнав обґрунтованим наданий банком розрахунок заборгованості за відсотками за користування кредитом, який включав період після спливу визначеного договором строку кредитування (травень, червень та липень 2015 року).

Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (03 квітня 2015 року), то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти пені за один рік до його звернення до суду.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, вирішуючи спір по суті, апеляційний суд правильність наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості щодо відсотків за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитними коштами, не перевірив.

Разом із тим, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у визначеному позивачем розмірі.

Доводи касаційної скарги про неправомірне стягнення судами заборгованості за тілом кредиту поза межами позовної давності є неспроможними, оскільки у матеріалах справи відсутнє волевиявлення відповідача про застосування позовної давності.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитними коштами, апеляційним судом не встановлені, оскаржуване судове рішення апеляційного суду в цій частині вирішення вимог не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5 про стягнення відсотків за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитними коштами скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції ухвала апеляційного суду в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило
В. М. Сімоненко