Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 761/6143/15-ц

провадження № 61-14111св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

представник відповідача - Волошин Володимир Анатолійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Савицького О. А. від 25 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Мараєвої Н.Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., від 10 лютого 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що 09 квітня 2018 року між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір депозитного вкладу № 2354/00-13 «Вільні гроші» на суму 23 455,00 доларів США зі строком дії договору з 09 квітня 2013 року (дати внесення) до фактичної дати отримання клієнтом коштів у повній сумі вкладу розміщеного в банку, тобто договором передбачено, що клієнт має право вимагати повернення вкладу в будь-який час. Відповідно до пункту 1.3 вказаного договору зазначено, що за час користування коштами вкладу банк нараховує та виплачує клієнту проценти на суму вкладу за процентною ставкою 3,75% річних.

Враховуючи вищевикладене, просила суд стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на її користь 23 455,00 доларів США -вклад та 1 731,96 доларів США - проценти за час користування банком коштами вкладу за період з 10 квітня 2013 року по 24 лютого 2015 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з прийняттям 17 вересня 2015 року постанови Правління Національного банку України № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 171 від 17 вересня 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», відповідно до якого в банку з 18 вересня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію, зазначене унеможливлює задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів враховуючи вимоги статей 34, 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, судом не прийнято до уваги заперечення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на те, що спірний договір був припинений ОСОБА_1 шляхом отримання через касу відділення банку всієї суми грошових коштів банківського вкладу на її вимогу у розмірі 23 455,00 доларів США, оскільки ця обставина не була підтверджена належними і допустимими доказами.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, тобто 25 листопада 2015 року, у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уже була введена тимчасова адміністрація, тому стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є неможливим. При цьому послався на те, що суд першої інстанції також обгрунтовано не прийняв до уваги доводів представника відповідача про те, що спірний договір був припинений позивачкою шляхом отримання через касу відділення банку всієї суми грошових коштів банківського вкладу на її вимогу у розмірі 23455 доларів США., оскільки, ця обставина не була підтверджена належними і допустимими доказами.

У березні 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року і ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що зазначений договір між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено у відділенні банку у м. Євпаторія, Автономна Республіка Крим. 06 травня 2014 року набрала чинності постанова Правління Національного банку України № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя». ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» припинив свою діяльність на зазначеній території, оскільки надання банківських послуг своїм клієнтам на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя з вказаної дати заборонено. Оскільки банк був позбавлений доступу до власного архіву банківських (касових) документів, що знаходилися на території Автономної Республіки Крим, тому не міг надати суду оригінали відповідних документів щодо виплати суми банківського вкладу ОСОБА_1 Отже, судом першої та апеляційної інстанції не було застосовано положення частини 3 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Також судами не було взято до уваги надані банком докази того, що вказаний договір було припинено ОСОБА_1 11 квітня 2013 року шляхом отримання нею через касу відділення банку всієї суми грошових коштів банківського вкладу на її вимогу у розмірі 23 455,00 доларів США.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що 09 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір про банківський вклад (депозит) «Вільні гроші» в іноземній валюті.

З метою отримання відсотків та основної суми вкладу на підставі вищезазначеного договору ОСОБА_1 було відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_1. Сума вкладу складає 23 455,00 доларів США на строк з 09 квітня 2013 року до фактичної дати отримання клієнтом коштів у повній сумі вкладу під 3,75% річних, що передбачає щомісячну виплату відсотків по депозиту (а.с. 6 - 8).

Крім того, 09 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено додаткову угоду до договору про банківський строковий вклад (депозит) №2354/00-13 від 09 квітня 2013 року, відповідно до якої за згодою сторін ОСОБА_1 здійснила поповнення вкладу у сумі 23 455,00 доларів США.

03 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з письмовою заявою про повернення вкладу за договором № 2354/00-13 від 09 квітня 2013 року у повному обсязі (а.с. 11).

Згідно частини першої статті 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Відповідно до статті 57 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклади фізичних осіб банків гарантуються в порядку і розмірах, передбачених законодавством України.

Згідно частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Судом також встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», згідно з яким з 18 вересня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Відповідно до пункту 16 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Закону, з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» посилалося на те, що воно припинило свою діяльність на зазначеній території. Оскільки банк з незалежних від нього причин був позбавлений доступу до власного архіву банківських (касових) документів, що знаходилися на території Автономної Республіки Крим, тому не міг надати суду оригінали відповідних документів щодо виплати суми банківського вкладу ОСОБА_1 Проте, судом першої та апеляційної інстанції не було враховано положення частини 3 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Також судами не було взято до уваги надані банком докази, зокрема виписка по особовому рахунку ОСОБА_1 та її заява про видачу готівки, які підтверджують виплату банком останнім зазначеної суми коштів та припинення зобов'язання його виконанням, проведеним належним чином, які долучені до матеріалів справи, тому вважало, що судами допущено порушення статті 10 ЦПК України 2004 року в частині забезпечення рівності прав сторін та змагальності процесу.

Апеляційний суд, не взявши до уваги виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 та її заява про видачу готівки, якими банк доводив виплату останній зазначеної суми коштів, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги про припинення з ОСОБА_1 зобов'язання його виконанням банком, у порушення вимог статті 303 ЦПК України 2004 року не перевірив зазначені обставини, не дав оцінку наданим доказам відповідно до вимог статті 212 ЦПК України 2004 року й у судовому рішенні не навів мотивів їх відхилення.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, банк посилався на положення пункту 5.6 Постанови Правління Національного банку України № 254 від 18 квітня 2003 року «Про затвердження положення про організацію операційної діяльності в банках», відповідно до якого саме виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому надану виписку з особового рахунку ОСОБА_1 вважав належним та допустимим доказом, що підтверджує виконану 11 квітня 2013 року операції з виплати останній суми банківського вкладу готівкою через касу банку.

При цьому, не приймаючи до уваги надані докази, як неналежні не навів мотивів їх невідповідності положенням статті 57 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, та встановлюються на підставі пояснень сторін, письмових доказів, а відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України належними визнаються докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. У судовому рішенні не навів мотивів, в чому полягає їх неналежність та невідповідність вимогам закону, і чим спростована достовірність інформації щодо предмету доказування, зазначена в них.

Крім того, на підтвердження факту повернення ОСОБА_1 11 квітня 2013 року суми банківського вкладу банк додатково надав суду наявну в електронному архіві банку цифрову копію заяви на видачу готівки № 582/11 від 11 квітня 2013 року, відповідно до якої 11 квітня 2013 року ОСОБА_1 отримала суму вкладу у розмірі у розмірі 23 455,00 доларів США, де зазначено про повернення ОСОБА_1 суми вкладу згідно спірного договору банківського вкладу і вказано вихідний залишок 0,00 доларів США (а.с. 33, 67).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, правильно пославшись на те, що з дня введення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зупиняються всі повноваження органів управління банку, а дії уповноваженої особи регулюються Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальними і пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Проте, при цьому не прийняв до уваги, що його дія поширюється на правовідносини, які виникли між вкладником і банком та не припинилися до моменту введення у банку тимчасової адміністрації і запровадження процедури банкрутства, не перевіривши належним чином доводів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про припинення між банком і ОСОБА_1 на час запровадження процедури банкрутства правовідносин належним виконанням банком обов'язків по поверненню останній за її заявою всієї суми вкладу.

Отже, допустивши зазначені порушення норм процесуального права, не перевіривши належним чином доводів апеляційної скарги, не дослідивши зібрані у справі докази та не встановивши фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення районного суду як законного та обґрунтованого й про правильність застосування до цих правовідносинспеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», без перевірки доводів та встановлення обставин наявності чи припинення між сторонами зобов'язань за спірним договором на час запровадження у банку процедури банкрутства.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з'ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта