Справа № 306/2140/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 жовтня 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Куштана Б.П., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду ухваленого 21 червня 2018 року головуючим суддею Ганчак Л.Ф. в справі за позовом ОСОБА_2 до Свалявської міської ради та Комунального унітарного підприємства «Свалявське РБТІ» про визнання права власності на самочинне будівництво,

встановив:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою в якій остаточно просив визнати за ним право власності на самочинно збудовані прибудови до будинку-квартири за адресою: м.Свалява, вул. Суворова, 35/2, а саме: гараж під літерою «В», комори-літньої кухні під літерою «Г», закритої веранди під літерою «а». Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він є власником будинку за адресою м.Свалява, вул. Суворова, 35/2. До даного будинку ним прибудовано веранду, металевий гараж та літню кухню. Ним було отримано відповідні дозволи на будівництво, однак працівники КУП «Свалявське РБТІ» в усній формі відмовляють йому в оформленні відповідної документації. Посилаючись на викладене просив позов задовольнити.

Рішенням Свалявського районного суду від 21 червня 2018 року даний позов задоволено.

На дане рішення ОСОБА_1, як особа, яка не брала участь у справі, подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та увалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначає, що дане рішення порушує її права як землекористувача спільної земельної ділянки. Вказане рішення є незаконним, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника апелянта, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, є власником будинку та земельної ділянки площею 0,02 га за адресою м.Свалява, вул. Суворова, 35/2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.3).

З технічного паспорту на даний будинок вбачається, що його приналежностями є: веранда під літерою «а», сарай під літерою «Б», гараж під літерою «В» та літня кухня під літерою «Г» (а.с.7).

В позові позивач ставить питання про визнання за ним права власності на три з чотирьох вказаних вище прибудов в порядку, передбаченому ст. 376 ЦК України.

Також з матеріалів справи вбачається, що апелянт ОСОБА_1 є власником 3/4 частин житлового будинку та сараю під літерою «Б» за адресою м.Свалява, вул. Суворова, 35/1 (а.с.140).

При цьому, оскільки спірні прибудови до житлового будинку, що є предметом спору, знаходяться на земельній ділянці, яка являється спільним двором, для обох квартир №№1,2, то рішення суду першої інтонації безпосередньо стосується майнових інтересів ОСОБА_1, а відтак остання вправі його оспорювати згідно ст. 352 ЦПК України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Так, згідно ч.ч.1-3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Частиною 5 ст. 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Як розяснено в п.7 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року за №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У звязку із цим положення частини пятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких обєктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91 (який був чинним на момент ухвалення рішення судом першої інстанції. Наразі це питання регулюється Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 03 липня 2018 року № 158.

Тобто існує позасудовий порядок вирішення даного питання, про що визнав в суді першої інстанції сам позивач, заявивши при цьому, що до відповідних органів він не звертався, оскільки така процедура коштує грошей.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що питання щодо узаконення прибудов до житлового будинку (приналежностей до головної речі) вирішується у позасудовому порядку, ст.376 ЦК України не може бути застосована в даному випадку, а відтак предявлений ОСОБА_2 позов задоволенню не підлягає.

З врахуванням вищенаведеного апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Свалявського районного суду від 21.06.2018 року, відповідно до п.п.1,3 ч.1 ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору згідно п. 9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», то у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України сплачений відповідачем судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1056 гривен слід компенсувати за рахунок держави Україна в особі управління Державної казначейської служби України у м. Ужгороді.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Свалявського районного суду від 21 червня 2018 року та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до Свалявської міської ради та Комунального унітарного підприємства «Свалявське РБТІ» про визнання права власності на самочинне будівництво.

Стягнути з управління Державної казначейської служби України у м. Ужгороді на користь ОСОБА_1 (89300, Закарпатська область, Свалявський район, м.Свалява, вул. Суворова, 35/1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 1056 грн., сплачений за подачу апеляційної скарги згідно квитанції № від 06 липня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2018 року.

Головуючий:

Судді