Справа №200/1906/18
Провадження №2/200/1683/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2018 року суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Єлісєєва Т.Ю. розглянувши в порядку спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання недійсними договорів поруки, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом. В позові посилається на те, що 19.07.2012 року між ОСОБА_2О та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого передано у власність ОСОБА_4 кошти у сумі 77000,00 гривень в строк до 19.07.2013 року. З метою забезпечення виконання договору позики від 19.07.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 19.07.2012 року. Крім того, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики від 01.02.2013 року згідно якого передано у власність ОСОБА_4 кошти у сумі 146000,00 гривень в строк до 01.02.2014 року. З метою забезпечення виконання договору позики від 01.02.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 01.02.2013 року. 21.04.2017 року позивачу стало відомо про укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору поруки від 19.07.2012 року та договору поруки від 01.02.2013 року. Згідно п.1 договору поруки №3 ОСОБА_3 зобовязався відповідати перед кредитором в обсязі 200 гривень за порушення позичальником ОСОБА_4 зобовязань із повернення позики в розмірі 77000,00 гривень згідно договору позики від 19.07.2012 року. Згідно п.1 договору поруки №4 ОСОБА_3 зобовязався відповідати перед кредитором в обсязі 200 гривень за порушення позичальником ОСОБА_4 зобовязань із повернення позики в розмірі 146000,00 грн. згідно договору позики від 01.02.2013 року. Позивач просить суд визнати недійсним договір поруки від 19.07.2012 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на забезпечення виконання договору від 19.07.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Визнати недійсним договір поруки від 01.02.2013 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на забезпечення виконання договору позики від 01.02.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Витрати по справі покласти на відповідача.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.03.2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного провадження.

06.04.2018 року відповідач ОСОБА_2 надав суду відзив на позов, в якому посилається на безпідставність позовних вимог, просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 відзив на позов не надав.

Третя особа письмових пояснень чи заперечень на позов не надала.

09.07.2018 року позивач надав відповідь на відзив.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 19.07.2012 року між ОСОБА_2О та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого передано у власність ОСОБА_4 кошти у сумі 77000,00 гривень в строк до 19.07.2013 року. З метою забезпечення виконання договору позики від 19.07.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 19.07.2012 року. Крім того, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики від 01.02.2013 року, згідно якого передано у власність ОСОБА_4 кошти у сумі 146000,00 гривень в строк до 01.02.2014 року. З метою забезпечення виконання договору позики від 01.02.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 01.02.2013 року.

19.07.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 01.02.2013 року. Згідно п.1 договору поруки №3 ОСОБА_3 зобовязався відповідати перед кредитором в обсязі 200 гривень за порушення позичальником ОСОБА_4 зобовязань із повернення позики в розмірі 77000,00 гривень згідно договору позики від 19.07.2012 року.

Згідно п.1 договору поруки №4 ОСОБА_3 зобовязався відповідати перед кредитором в обсязі 200 гривень за порушення позичальником ОСОБА_4 зобовязань із повернення позики в розмірі 146000,00 грн. згідно договору позики від 01.02.2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Позивач у своєму позові посилається на те, що ОСОБА_4 не надавав згоди на укладання договорів поруки з ОСОБА_3

Проте, чинним законодавством України та умовами оспорюваних договорів поруки не встановлений обовязок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобовязань перед кредитором.

Волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Згідно зі ст. 626 ЦК України порука створює права для кредитора та обовязки для поручителя, безпосередньо на права та обовязки боржника цей вид забезпечення виконання зобовязань не впливає, оскільки зобовязання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно із зазначеними вимогами зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо.

Оскільки договори поруки не можуть бути визнаний недійсним із підстав відсутності згоди боржника на його укладення, то до оспорюваних у вказаній справі договорів поруки не можуть бути застосовані наслідки недійсності правочинів.

Крім того, не можуть бути визнанні договори поруки недійсними і з тих підстав, що в провадженні іншого суду перебувають справи, де відповідачем є ОСОБА_3

У звязку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір з відповідачів не стягується.

На підстав вищевикладеного, керуючись ст.ст.265, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання недійсними договорів поруки - відмовити.

Рішення може бути оскаржено сторонами шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду, тобто з 17 серпня 2018 року.

Суддя Т.Ю. Єлісєєва