Провадження 22-ц/784/112/18 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

25 жовтня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського Апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області ухвалене суддею цього ж суду Тустановським А.О. 24 липня 2018 року о 9.38 год., у справі №472/943/17, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з квітня 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала з ОСОБА_7 однією сімєю без реєстрації шлюбу.

За цей час, розпорядженням Веселинівської районної державної адміністрації від 11 грудня 2002 року ОСОБА_7 у власність була передана земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області. 28 березня 2003 року ОСОБА_7 видано Державний акт на вказану вище земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Спадкоємцем за законом після його смерті є його діти: ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також сестра померлого ОСОБА_6

Враховуючи викладене, та вважаючи вказану вище земельну ділянку спільною сумісною власністю, позивачка просила встановити факт її спільного проживання без реєстрації шлюбу із померлим ОСОБА_7 з квітня 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за нею право власності на ? частину вказаної земельної ділянки, як на спільне майно подружжя, а також на ? частину цієї ж земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 відмовилася від вимоги в частині визнання за нею права власності на ? частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

ОСОБА_6 проти позову заперечувала та зазначала, що позивачка дійсно проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_7 з 2001 по 2005 роки, а не по день його смерті.

У 2002 році її брат використав своє право на безоплатну приватизацію спірної земельної ділянки у розмірі, встановленому законом, а тому вважає спірне нерухоме майно особистою приватною власністю ОСОБА_7

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 24 липня 2018 року в позові ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка довела факт проживання її з ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 19 вересня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_1. Разом з тим, спірна земельна ділянка не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки за життя набута ОСОБА_7 внаслідок безоплатної приватизації, а відтак є його особистою приватною власністю. Тому від юридичного факту, який просила встановити позивачка безпосередньо її майнові права не виникають.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невірну оцінку доказів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою, що КпШС, який діяв на час виникнення спірних правовідносин не передбачав, що земельна ділянка одержана внаслідок приватизації є особистою власністю чоловіка (дружини), а відносилась до спільної сумісної власності подружжя.

Суд безпідставно посилався на роз'яснення, які містяться у пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник позивачки також зазначав, що суд не дослідив розпорядження Веселинівської районної державної адміністрації № 662-р від 11 грудня 2002 року на підставі якого ОСОБА_7 видавався Державний акт на землю.

Крім того, суд помилково вважав, що факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу не породжує юридичних наслідків.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що розпорядженням Веселинівської районної державної адміністрації від 11 грудня 2002 року ОСОБА_7 у власність була передана земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області. 28 березня 2003 року ОСОБА_7 видано Державний акт на цю земельну ділянку серії НОМЕР_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

У встановлений законом шестимісячний строк ОСОБА_6 звернулася до приватного нотаріуса Веселинівського районного нотаріального округу Болгарчук О.Ф. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, після чого 16 червня 2017 року за її заявою відкрито спадкову справу № 112/2017.

Також із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_3

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавали.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що з квітня 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала з ОСОБА_7 однією сімєю без реєстрації шлюбу до дня його смерті. Вони проживали, вели спільний побут, мали єдиний бюджет, проте не реєстрували шлюб.

Вирішуючи спір суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірні правові відносини виникли між сторонами у справі до набрання чинності новим СК України, тому підлягають застосуванню норми КпШС України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

КпШС України не містив положень щодо проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з визнанням майна, набутого ними за час спільного проживання їх спільною сумісною власністю.

Відносини у таких випадках регулювалися тільки нормами Глави 11 ЦК УРСР 1963 року про спільну власність, а з набранням чинності Законом України «Про власність» від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ також нормами ч. 1 ст. 17 цього Закону.

Лише з 1 січня 2004 року, з набранням чинності нового СК України, нормою ст. 74 СК України було передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 СК України.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України, і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Відповідно до ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним з 15 квітня 1991 року по 27 квітня 2007 року, майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Тобто, для того, щоб майно набуло статус спільного сумісного, в розумінні ст.17 Закону України «Про власність», це майно повинно набуте за наявності таких двох ознак: факт існування сім`ї та факт спільної праці членів сім`ї, на підставі письмової угоди, від результатів якої було придбане це майно.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, якщо укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України ( в редакції, що діяла на час звернення в суд з даним позовом), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначені положення містяться й у ст.ст. 12,81 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи.

Таким чином, позивачка мала надати суду належні та допустимі докази про її участь у набутті спірної земельної ділянки, оскільки сам по собі факт проживання із ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу не є таким доказом та не може бути підставою для визнання права власності на половину цього майна.

Натомість, судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства передана ОСОБА_7 у 2002 році безоплатно у приватну власність в порядку приватизації.

Доказів про те, що вказане нерухоме майно було придбано на підставі договору купівлі -продажу та на його придбання витрачались спільні кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_7, матеріали справи не містять.

За такого, суд обґрунтовано виходив із того, що земельна ділянка, яка 28 березня 2003 року одержана ОСОБА_7 є його особистою приватною власністю, та не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя.

Вирішуючи спір, та відмовляючи у позові, суд також виходячи з доведеності обставин проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 9 вересня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, вірно вважав, що встановлення даного юридичного факту не породжує правових наслідків для ОСОБА_3 від яких залежить виникнення у неї майнових прав.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду про те, що встановлення цього юридичного факту не породжує правового наслідку, є безпідставними.

Юридичні факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Суб'єктами звернення до суду із заявами про встановлення факту проживання однією сім'єю можуть бути фізичні особи, в яких на підставі чинного законодавства у разі встановлення факту виникає відповідне право. Встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 9 вересня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 не вплине ані на визнання майна спільною сумісною власністю з огляду на наведені вище обставини, ані на отримання частки у спадковому майні після смерті ОСОБА_7

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на підставі положень ст.ст.22,24 КпШС позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню, оскільки норма закону, яка діяла на час отримання ОСОБА_7 у власність земельної ділянки не передбачала, що земельна ділянка одержана внаслідок приватизації є особистою приватною власністю, є помилковими.

Відповідно до положень ст. ст. 81,116 ЗК України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) та Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» кожен громадянин України має право скористатися своїм особистим правом на безоплатне отримання земельних ділянок у власність.

Особливостями інституту приватизації є те, що він визначає вільне, одноразове відчуження земельних ділянок державної або комунальної власності на користь громадян.

Виходячи з норм земельного законодавства, право на приватизацію є особистим правом окремого громадянина і реалізується ним самостійно, відповідно земля, отримана в результаті реалізації такого права, є особистою приватною власністю такого громадянина, що скористався своїм правом.

Відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 лютого 2012 року у справі № 6-98 цс11.

Доводи апеляційної скарги на помилкове посилання суду першої інстанції на п.18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року, не впливають на правильність висновку суду та не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки постанова Пленуму не є нормативно-правовим актом, в ній викладено роз'яснення, рекомендації щодо застосування норми права. Пленум ніяк не впливає на дію закону у часі, а тому дата прийняття п.18-2 постанови Пленуму, не впливає на можливість його застосування судом, навіть, якщо він був прийнятий після ухвалення оскаржуваного рішення, оскільки суд при розгляді справи приймає рішення на підставі закону, який регулює спірні правовідносини.

За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 24 липня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

_______________________________________________________________

Повний текст судового рішення складено 26.10.2018р.