Справа № 509/3347/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

представниці заявника (боржника) ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2

стягувача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь, клопотання ОСОБА_1, за участю стягувача ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

6 серпня 2018 року заявник ОСОБА_4 ОСОБА_5, звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із заявою про скасування заходів забезпечення позову, в якій просив суд скасувати арешт вжитий ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.09.2001 року в виді накладення арешту на житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Дукова, 50 та на автомобіль марки «Мазда 3232», 1987 року випуску, мотивуючи це погашенням боргу перед стягувачем ОСОБА_3 за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 30.05.2003 р. у сумі 27424 грн.

В судовому засіданні представниця заявника повністю підтримала заяву ОСОБА_1

Стягувач ОСОБА_3 заперечував проти задоволення заяви, стверджуючи, що боржник ОСОБА_6 не погасив свій борг перед ним за рішенням суду.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали заяви, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 157 ЦПК України - ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

У відповідності до ст. 158 ЦПК України - суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше пяти днів з дня надходження його до суду. У разі надання відповідачем до суду документа, що підтверджує здійснене ним забезпечення позову відповідно до частини четвертої статті 156 цього Кодексу, відповідне клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, розглядається судом не пізніше наступного дня після надання вказаного документа. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена. Відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову - продовжують діяти протягом девяноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Примірник ухвали про скасування заходів забезпечення позову невідкладно після набрання такою ухвалою законної сили надсилається заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також державним та іншим органам, які повинні були та (або) виконували ухвалу про забезпечення позову, для здійснення ними відповідних дій щодо скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п.п. 6 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» - особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими. Тому, допускаючи забезпечення позову, суд відповідно до ч. 4 ст. 153 ЦПК (1618-15) вправі покласти на позивача обов'язок внести на депозитний рахунок суду заставу, достатню для того, щоб запобігти зловживанню забезпеченням позову (проте її розмір не повинен перевищувати розміру ціни позову). За змістом цієї норми суд (суддя), визначивши вид забезпечення позову та розмір застави, повинен зазначити у відповідній ухвалі, що остання звертається до виконання негайно після внесення предмета застави у повному розмірі.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р.; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 р.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (див. рішення ЄСПЛ, серед інших рішень та mutatis mutandis, "Кресс проти Франції" (Kress v. France), [GC], № 39594/98, п. 72, ECHR 2001-VI; "Ф.С.Б. проти Італії" (F.C.B. v. Italy) від 28 серпня 1991 року, ОСОБА_2 A № 208-B, п. 33; "Т. проти Італії" (Т. v. Italy) від 12 жовтня 1992 року, ОСОБА_2 A № 245-C, п. 26; та "Кайя проти Австрії" (Kaya v. Austria), № 54698/00, п. 28, від 8 червня 2006 року).

Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (Mikhaylyuk and Petrov v. Ukraine, заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (Poltoratskiy v. Ukraine) від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" - Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) - Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У законності концентровано виражена властивість права щодо протистояння сваволі в процесі впорядкування суспільних відносин. У правовій державі законність (правозаконність) є гарантією правомірності застосованого примусу (заходу). Це явище у повному обсязі може існувати тільки за демократичних правових режимів, які здатні забезпечити прийняті закони, адекватні сутності права.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Крім того, відповідно до Правового висновку ВСУ, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Судом встановлено, що ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.09.2001 року була задоволена заява позивача ОСОБА_3 та накладено арешт на житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Дукова, 50, що належить ОСОБА_5 на праві власності та автомобілю марки «Мазда 3232», 1987 року випуску, д/н 66513ОА, який знаходиться на обліку МРЕВ Іллічівського УМВС України в Одеській області (а.с. 10,11).

Також судом встановлено, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.05.2003 року, позов ОСОБА_3 задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 ОСОБА_5 до користь ОСОБА_3 борг в сумі 27424 грн. (а.с. 4).

Довідкою в.о. голови Овідіопольського райсуду Одеської області підтверджується, що цивільна справа № 2-234/2003 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу розглянута 30.05.2003 р., позов задоволений та справа знищена за строками давності (а.с. 5).

Відповідно до листа Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області № 23/7220 від 18.05.2018 р. на імя заявника ОСОБА_4 ОСОБА_5, повідомлено, що згідно відомостей в АСВП відносно боржника ОСОБА_4 ОСОБА_5, відомості відсутні (а.с. 12).

Постановою державного виконавця ВДВС Іллічівського МУЮ Одеської області «Про закінчення виконавчого провадження» № В-1/916 від 24.12.2004 р. встановлено, що боржник не мешкає у буд. № 50 по вул. Дукова в смт. Овідіополь, Одеської області, майно не зберігає, іншого майна не виявлено, у звязку з чим, на підставі ст. 37 п. 10 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Овідіопольського р/с Одеської області № 2-7 закінчено, копію постанови направлено сторонам та до виконання за належністю (а.с. 17).

Суд встановив, що вищевказана постанова про закінчення виконавчого провадження набула чинності і ніким не була оскаржена.

В судовому засіданні представниця заявника наполягала на тому, що свій борг ОСОБА_6 погасив перед стягувачем ОСОБА_3 Однак, не надала суду відповідних доказів погашення боргу.

Стягувач ОСОБА_3 стверджував, що борг ОСОБА_6 перед ним не погасив.

Крім того, суд встановив, що після закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листу Овідіополььського р/с № 2-7 згідно постанови державного виконавця від 24.12.2004 р. стягувач ОСОБА_3 з повторним виконавчим листом до ДВС не звертався і на протязі 14 років ! не цікавився виконавчим провадженням, не робив будь-яких запитів до державного виконавця, не предявляв виконавчого листа до стягнення з боржника боргу, що він підтвердив в судовому засіданні. А тому, суд дійшов висновку, що стягувач ОСОБА_3 втратив будь-який інтерес по стягненню боргу з ОСОБА_1, враховуючи 14 років, на протязі яких жодних дій по стягненню боргу з боку стягувача не проводилось і до органів ДВС ОСОБА_3 не звертався, повторно виконавчий лист в суді не отримував, хоча строки предявлення виконавчого документу до виконання були передбачені ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час ухвалення судом рішення) та ст. 24 цього Закону передбачені підстави поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого документу до виконання, чим стягувач ОСОБА_3 на протязі 14 років не скористався.

У звязку з тим, що на теперішній час необхідність в арешті відпала, і арешт перешкоджає заявнику вільно розпоряджатись власним майном яке належить йому на праві приватної власності, суд приходить висновку, що заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 157,158 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. ОСОБА_7 ОСОБА_5 про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі № 2-234/2003 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 ОСОБА_5 про стягнення боргу задовольнити ;

2. Заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.09.2001 року, у вигляді накладання арешту на житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Дукова, 50, та автомобіль марки «Мазда 3232», 1987 року випуску скасувати.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня її проголошення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення в поряду ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 31.10.2018 року.

Суддя Гандзій Д.М.