Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 185/8374/15-ц

провадження № 61-23821св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С.Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - територіальна громада м. Донецька в особі Донецької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2016 року у складі судді Бабія С. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до територіальної громади м. Донецька в особі Донецької міської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько - ОСОБА_2, після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із домоволодіння по АДРЕСА_1, яке складається з одноповерхового житлового будинку з гаражем під одним дахом і мансардою, проекційною площею 113 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 1 136,00 кв. м.

22 січня 2009 року ОСОБА_2 склав заповіт, на підставі якого усе своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, заповів їй, тому вона є єдиним спадкоємцем після його смерті.

У квітні 2014 року вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте не змогла отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно і відповідно до закону зареєструвати право власності на нього, оскільки правовстановлюючі документи на це майно було втрачено внаслідок пожежі, яка сталася у 2012 році. Отримати дублікати цих документів або виготовити нові не змогла, оскільки у м. Донецьку почалися бойові дії.

Оскільки отримати свідоцтво про право на спадщину в установленому законом порядку не має можливості, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1, яке складається з одноповерхового житлового будинку з гаражем під одним дахом і мансардою, проекційною площею 113 кв. м з трьома в'їздами (воротами) та огорожею («єврозабор») загальною довжиною 80 м і висотою 2 м, багаторічними насадженнями, розташоване на земельній ділянці площею 1 136,00 кв. м, у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надала суду доказів того, що вона зверталася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщинудо приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу ЄрмаковоїО. Є., якою 10 січня 2014 року була заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_2, або до будь-якого іншого приватного чи державного нотаріуса інших районів Донецької області, які уповноважені вчиняти нотаріальні дії відповідно до законодавства, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину щодо спадкового майна та, що нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Крім того, позивачем не надано доказів того, що майно, на яке вона просить визнати право власності, належало спадкодавцю у зазначених нею розмірах.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у порядку, встановленому законодавством. Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання прав на спадщину задоволенню не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Оскільки позивач не надала доказів того, що вона в установленому законом порядку зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину щодо спадкового майна ОСОБА_2 та нотаріус не відмовив їй у видачі цього свідоцтва, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні її позову.

Крім того, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1, яке складається з одноповерхового житлового будинку з гаражем під одним дахом і мансардою, проекційною площею 113 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 1 136,00 кв. м, у порядку спадкування за заповітом після смерті батька, разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, що це домоволодіння у зазначених позивачем розмірах належало спадкодавцю.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень не звернули увагу, що у зв'язку із окупацією м. Донецька і початком антитерористичної операції у неї існують об'єктивні перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, тому вона звернулася за захистом своїх спадкових прав до суду, оскільки відсутність зареєстрованого права на це майно, позбавляє її права на отримання відшкодування внаслідок знищення домоволодіння у ході бойових дій. Крім того, суди безпідставно вказали, що вона не надала доказів того, що спадкове майно належало спадкодавцю у зазначених нею розмірах, оскільки вона просила суд ухвалити рішення формально, без деталізації об'єкта права власності.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судом установлено, що рішенням Київського районного суду м. Донецька від 23 липня 2012 року встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3

22 січня 2009 року ОСОБА_2 склав заповіт, яким усе своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, заповів ОСОБА_1

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, про що 04 жовтня 2013 року складено відповідний актовий запис № 1214.

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить - житловий будинок з надвірними будівлями, розташований поАДРЕСА_1

Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва на право на спадщину), заповіти/спадкові договори), виданої 24 травня 2016 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою, спадкова справа № 55583160 після смерті ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, була заведена 10 січня 2014 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Єрмаковою О. Є. (а. с. 85).

Вказана довідка не містить даних про те, що ОСОБА_1 зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у квітні 2014 року, як вона стверджує. Інших доказів подання нотаріусу вказаної заяви позивач не надала, що відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року є її процесуальним обов'язком.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Частиною першою статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (стаття 1223 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Статтею 1269 ЦК України встановлено порядок подання заяви про прийняття спадщини.

Так, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).

У частинах першій, третій статті 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

У статті 4 ЦПК України 2004 року визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Встановивши, що позивач не надала суду доказів того, що вона в установлені законом порядку і строки подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини та, що приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Єрмакова О. Є., яка відкрила спадкову справу після смерті спадкодавця, відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1

З заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини ОСОБА_1 до суд не зверталася.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Оскільки право позивача на спадщину ніким не оспорюється, то у суду відсутні підстави для захисту цього права.

При цьому, як установлено судом, сама позивач не сприяла реалізації її законних прав і обов'язків.

Крім того, позивач просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1, яке складається з одноповерхового житлового будинку з гаражем під одним дахом і мансардою, проекційною площею 113 кв. м з трьома в'їздами (воротами) та огорожею («єврозабор») загальною довжиною 80 м і висотою 2 м, багаторічними насадженнями, розташованого на земельній ділянці площею 1 136,00 кв. м у порядку спадкування за заповітом після смерті батька, однак судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази, що це домоволодіння у зазначених позивачем розмірах належало спадкодавцю.

Вказані обставини унеможливлюють ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Посилання у касаційній скарзі на втрату правовстановлюючих документів не є підставою для невиконання дій, передбачених законом, оскільки отримання дублікатів таких документів урегульовано чинним законодавством, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20 червня 2012 року у справі № 6-62цс12.

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 не ставила вимогу про встановлення судом точної площі будинку і земельної ділянки, а просила ухвалити рішення формально, без деталізації об'єкта права власності, на правильність висновків не впливають та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Так, у пунктах 8, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що хвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України 2004 року, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України 2004 року.

Таким чином, судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити нечіткі формулювання і визначення. Отже, суд не може визнати право власності на об'єкт нерухомого майна формально, без деталізації цього об'єкта, оскільки згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» це рішення буде підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Посилання у касаційній скарзі на порушення судами статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є безпідставним, оскільки ніхто прав позивача не оспорює, а законодавством встановлено чіткий порядок оформлення спадкових прав.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк