Номер провадження: 22-ц/785/4473/18
Номер справи місцевого суду: 498/731/17
Головуючий у першій інстанції Ткачук О. Л.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 23 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Великомихайлівського районного суду Одеської області звернувся ОСОБА_2 з позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 16.05.2015 року він придбав у ОСОБА_4 автомобіль НОМЕР_1, який формально належав його тещі - ОСОБА_3, та який вона передала ОСОБА_4 у володіння. ОСОБА_4 передав йому автомобіль, ключі та свідоцтво про реєстрацію автомобіля, а він передав йому кошти в розмірі 800 у.о. (за курсом на 15.05.2015р. - 18224 грн.), про що ОСОБА_4 написав йому розписку. Він вважав, що ОСОБА_4, як фактичний власник автомобіля, у якого були ключі від автомобіля та свідоцтво про його реєстрацію, має право його продати та пообіцяв, що його теща переоформить автомобіль на його ім'я. Автомобіль був після аварії та його ремонт обійшовся йому в 29804 грн. Після того, як він частково відремонтував автомобіль, йому зателефонувала дружина ОСОБА_4 та повідомила, що хоче забрати автомобіль. На що він погодився за умови повної компенсації його витрат на придбання та ремонт автомобіля. Вона погодилась, про те у неї не було усієї суми. 21.04.2017 року знову зателефонувала та приїхала до нього дружина ОСОБА_4 та знову сказала, що забере автомобіль та поки не має усієї суми. Вона вимагала, щоб він показав, де знаходиться автомобіль, та в якому він стані. В той же день його дружина зробила знімки та відправила їх по вайберу дочці ОСОБА_3 - ОСОБА_1. 12.07.2017 року йому зателефонував ОСОБА_5, біля будинку якого стояв зазначений автомобіль та повідомив, що автомобіль зник. Він зателефонував 102 та за його заявою автомобіль був затриманий співробітниками поліції біля МРЕО, де ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_6 намагалися переоформити автомобіль на третю особу, при цьому зламали замки автомобіля та змінили їх. З цього приводу Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області відкрито кримінальне провадження №0002887 та він визнаний потерпілим у цьому провадженні. Таким чином, всупереч закону, ОСОБА_3 навіть не витребувала у нього, а фактично протизаконно заволоділа автомобілем, який він придбав, як добросовісний набувач, чим спричинила йому майнову шкоду у розмірі 48048 грн. Тому, просить суд стягнути з гр.ОСОБА_3 на його користь матеріальну шкоду в сумі 48048 грн.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 23 січня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_2 (РНОКПП-НОМЕР_4, місце проживання АДРЕСА_2) до ОСОБА_3 (РНОКПП-НОМЕР_3, місце проживання АДРЕСА_1) про відшкодування майнової шкоди - відмовлено повністю.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 23 січня 2018 року та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до с. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 16 травня 2015 року між ним та ОСОБА_4 укладено усний договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким ОСОБА_4 передав йому автомобіль, технічний паспорт та ключі, а він - ОСОБА_4 - 800 у.о., що підтверджується розпискою останнього.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відноситься зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200 та Порядку державної реєстрації(перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладання, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, власником майна - автомобіля Хюндай Н 100, 1996 року випуску, д/н НОМЕР_2 - є ОСОБА_3, що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Тобто, право власності на спірний автомобіль у передбачений законодавством спосіб до ОСОБА_2 не переходило. Таким чином, ОСОБА_2 не є власником автомобіля Хюндай Н 100, 1996 року випуску, д/н НОМЕР_2.

Виходячи з положень ст.388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника , не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача.

Як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 достовірно знав, що ОСОБА_4 не є власником чи законним володільцем з правом розпорядження, зокрема, відчуженням транспортного засобу, тому він не може бути визнаний добросовісним набувачем в розумінні ст.388 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Як роз'яснено у абз.2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ч.1, 2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків встановленим цим Кодексом.

Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_2 пред'являючи позов до відповідача ОСОБА_3 з вимогами про стягнення майнової шкоди у розмірі 48048 грн., яка складається з коштів за придбання автомобіля -18244 грн.(800,00 доларів США станом на 15.05.2015 року) та вартості ремонтних робіт, запчастин - на загальну суму 29804 грн., обґрунтовує підстави звернення з цим позовом до суду з посиланням на положення ст.ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України, однак жодних належних та допустимих доказів стосовно завдання неправомірними діями саме відповідачкою ОСОБА_3 зазначеної ним майнової шкоди суду не надано.

Враховуючи викладене, суд обґрунтовано дійшов висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі у зв'язку з його недоведенністю.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неповне з'ясування судом добросовісності набуття позивачем права на спірний автомобіль, який на думку позивача є спільною сумістною власністю, неправильне визначення судом суб'єктів спірних правовідносин, неправильну та неповну оцінку судом доказів щодо розрахунків витрачених коштів для відновлення та придбання спірного автомобіля, порушення судом прав позивача щодо подання доказів та допиту свідків, порушення судом принципів справидливості, неупередженості при вирішенні спріних правовідносин як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовуються дослідженими судом обставинами яки дана правильна правова оцінка.

Інші доводи апеляційної скарги не є істотними та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спрви.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 23 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 жовтня 2018 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький