АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/918/18 Головуючий у 1-й інстанції - Осаулов А.А.
Унікальний №761/582/2017-ц Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, і з урахуванням доповнень до позову, просив суд стягнути з відповідачаборг за договором позики у сумі 417.460 грн.50 коп., еквівалентній розміру позики 16.050 дол.США, а також просив стягнути 21% річних від указаної суми за прострочку виконання зобов»язання за указаним договором позики, у сумі 405.408 грн.16 коп.

Послався на те, що 20.01.2012 року він передав відповідачу у позику кошти у сумі 16.050 дол.США на термін до 30.11.2012 року під 21% річних.

Оскільки відповідач не виконав у передбачений договором строк свої зобов»язання, позивач звернувся до суду з цим позовом.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 з зустрічним позовом про визнання указаного договору позики недійсним з посиланням на те, що він позику у позивача не отримував, а розписку про отримання позики написав під тиском з боку позивача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2017 року позов задоволено частково /а.с.189- 193/.

Судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у сумі 417.460 грн.50 коп., а в решті основного та зустрічного позовів відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 01.11.2017 року в частині, якій йому було відмовлено у позові, та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову просить залишити без змін.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, а тому неявку до суду учасників процесу суд розглядає, як неповажну. З урахуванням викладеного, відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд за їх відсутності.

Заслухавши доповідь головуючого справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.2012 року між сторонами виникли договірні відносини позики, згідно яких, позивач ОСОБА_2 надав позику відповідачу ОСОБА_3 у сумі 16.050 дол.США, які позичальник зобов»язувався повернути у тому ж розмірі у термін до 30.11.2012 року, а також сплатити відсотки за користування позикою у сумі 21% річних.

Укладення договору підтверджується власноручною розпискою наданою позивачу відповідачем /а.с.30/.

Відповідно до ст.1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом до ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що у разі, якщо у зобов'язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки позичальник ОСОБА_3 не виконав свої договірні зобов»язання належним чином, кредитор ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом про стягнення боргу за тілом позики у гривневому еквіваленті у сумі 417.460 грн.50 коп., а також просив стягнути з відповідача 21% від простроченої суми за період з часу закінчення дії договору - 01.12.2012 року по 17.07.2017 року.

При цьому, позивач не просив суд стягнути 21% річних, як плату за користування відповідачем позикою за період користування ним цією позикою, тобто, з 20.01.2012 року по 30.11.2012 року.

Про стягнення, в порядку ст.625 ЦК України, яка діє з 01.01.2009 року, 3% річних позивач суд не просив.

Дійшовши висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у позові про стягнення 405.408 грн.16 коп., що, за розрахунком позивача, складає 21% річних від простроченої суми позики, ухвалене правильно, оскільки відсотки у розмірі 21% річних, як передбачено договором, є платою за користування позикою, а не видом відповідальності позичальника за прострочку виконання договору позики.

А, між тим, позивач, просить стягнути з відповідача на свою користь 21% від суми боргу, саме у вигляді відповідальності за прострочку повернення позики.

В частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання спірного договору позики недійсним, рішення також ухвалене правильно, оскільки позивачем за зустрічним позовом не наведено доказів, які б давали підставу для визнання цього договору недійсним.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що судом неправильно визначено розмір судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Так, судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму основної заборгованості за договором позики у розмірі 417 460 грн. 50 коп.

Здійснюючи розподіл судових витрат судом стягнуто на користь позивача судовий збір, сплачений позивачем при первісному зверненні до суду з позовною заявою у розмірі 3815 грн. /а.с. 4/.

Між тим, судом не враховано заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої ОСОБА_2 доплачено 4184 грн. 10 коп., у зв'язку зі збільшенням ціни позову /а.с. 178/.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір, що підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, складає 1% від стягнутої судом суми заборгованості за договором позики, тобто 4174 грн. 61 коп.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судом першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, а в решті судове рішення належить залишити без змін як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374,376, 141, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, задовольнити частково.

Скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 01 листопада 2017 року в частині розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4174 грн. 61 коп. судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 18 січня 2018 року.

Головуючий

Судді