АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

у вересні 2016р. позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив у рахунок погашення заборгованості у сумі 1 772 833грн. 60коп. за кредитним договором № 014/1179/74/1551 від 15 жовтня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 117,85 м2, житловою площею 55,63 м2, що складається з трьох житлових кімнат та розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом реалізації її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, встановивши початкову ціну продажу на рівні ринкових цін, на підставі оцінки, проведеної в межах виконавчого провадження.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до кредитного договору № 014/1179/74/1551 від 15 жовтня 2007р. ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було надано ОСОБА_1 кредит у сумі 1 002 755грн. строком до 15 жовтня 2017р. із сплатою 13% річних. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п 3.2 кредитного договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника.

Позивач посилався на те, що з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника 15 жовтня 2007р. було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до якої сторони домовились про зменшення відсоткової ставки до 11,75% річних після отримання позичальником документа, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомості та оформлення в іпотеку банку такої нерухомості. Додатками №1 та №2 до додаткової угоди графік погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, а також розрахунок вартості кредиту викладено в новій редакції.

Справа № 753/16995/16-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/1084/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Лужецька О.Р.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Позивач стверджував, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку із чим станом на 27 січня 2016р. виникла заборгованість у сумі 1 772 833грн., яка складається із заборгованості за кредитом 952 278,29грн. та заборгованості за відсотками у сумі 820 555,31грн.

Також позивач посилався на те, що з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем 15 жовтня 2007 року укладено

- 2 -

договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві власності.

Позивач стверджував, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх зобов'язань, не вживає жодних заходів щодо погашення боргу, у зв'язку із чим у банку виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року позов задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості в сумі 1 772 833грн. 60коп. за кредитним договором № 014/1179/74/1551 від 15 жовтня 2007р. звернуто на користь ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 15 жовтня 2007р., посвідченого приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., та зареєстрованого за № 1642д - квартиру АДРЕСА_1, що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 115,60 м2, житловою площею 54,20 м2 та належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавчого провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 987 936грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати в сумі 26 592грн. 50коп.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 2 листопада 2017р. заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення.

Відповідач посилається на неповне з'ясування судом всіх фактичних обставин, оскільки судове рішення було винесено без його участі, що позбавило можливості надати пояснення та докази, які б суттєво вплинули на рішення суду.

Відповідач зазначає, що позивач приховав той факт, що за кредитним договором було укладено два договори іпотеки, перший був укладений за домовленістю з банком тимчасово, до отримання та передачі права власності на квартиру у м. Києві. Предметом першого договору іпотеки від 15 жовтня 2007р. була квартира доньки ОСОБА_6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, яку банк обіцяв повернути, але на теперішній час не повернув.

Крім того, відповідач посилається на те, що обидва іпотечних договори є фактично нікчемними, оскільки договір іпотеки з ОСОБА_1 не підписаний представником банку, а в договорі з ОСОБА_6 власником квартири зазначений ОСОБА_7, у квартирі проживає малолітній онук, однак, договір іпотеки укладено без дозволу органу опіки та піклування.

Також відповідач посилається на те, що банком навмисно приховано його інвалідність, яка встановлена довічно, у зв'язку з чим судом неправомірно стягнуто з нього судовий збір.

Крім того, відповідач зазначає, що банк не дотримувався умов кредитного договору та не зменшив відсоткову ставку до 11,75%, як це було визначено додатковою угодою №1 до кредитного договору.

Також, відповідач ставить під сумнів розмір заборгованості, так як ним було сплачено майже 50 000 доларів США, але після встановлення грубих порушень з боку банку він припинив сплачувати платежі, про що письмово повідомив банк.

Представник відповідача ОСОБА_8 у судовому засіданні 12 грудня 2017р. апеляційну скаргу підтримала.

Колегія суддів не задовольнила клопотання відповідача про відкладення судового засідання, призначеного на 16 січня 2018р., оскільки доказів поважності причин неявки представника відповідача суду не надано, документів, які б підтверджували неможливість

- 3 -

явки самого відповідача також не надано. При цьому, колегією суддів ураховано, що перерва у судовому засіданні була оголошена за клопотання представника відповідача ОСОБА_8 для надання додаткових документів, тому така процесуальна поведінка представника відповідача не є добросовісною.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.208 т.1, с.с.6 т.2), двічі свого представника у судове засідання не направив, відзив на апеляційну скаргу не подав, направив до апеляційного суду заяву про заміну позивача у справі, посилаючись на укладення 29 листопада 2017р. з Публічним акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк» договору про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договором, укладеними з відповідачем.

Крім того, до апеляційного суду 12 грудня 2017р. подана заява ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» про заміну сторони судового провадження, посилаючись на укладення 29 листопада 2017р. з Публічним акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк» договору відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеним з відповідачем.

Колегія суддів вищезазначені заяви відхилила, так як підстав для заміни позивача на стадії апеляційного розгляду не було встановлено. Однак, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» було залучено до участі у справі у якості третьої особи, оскільки судовим рішенням зачіпаються його інтереси, як нового кредитора.

Представник третьої особи проти апеляційної скарги заперечував.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 15 жовтня 2007р. між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/1179/74/1551, за умовами якого банк зобов'язався надати кредит у сумі 987 936грн. для купівлі квартири та 14 819грн. для використання на сплату додаткового проценту, а позичальник зобов'язався повернути кредит щомісячними платежами до 15 жовтня 2017р. та сплачувати 13% річних за користування кредитом.

Під час розгляду справи відповідач не заперечував отримання кредитних коштів.

Також 15 жовтня 2007р. сторони уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якої після отримання позичальником документа, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомості та оформлення в іпотеку банку такої нерухомості, процента ставка за користування кредитом складає 11,75% річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15 жовтня 2007р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ШевчукЗ.М., предметом якого є нерухомість, яка стане власністю іпотекодавця у майбутньому за договором № КНТР-001513/кв про участь у Фонді фінансування будівництва від 27 червня 2007р., що укладений між іпотекодавцем та Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-Інвест».

30 січня 2008р. між банком та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 15 жовтня 2007р., який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., згідно якого сторони погодили, що у забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором, іпотекодавець передає банку у іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності від 24 грудня 2007р.

Пунктом 6.5. кредитного договору сторони визначили, що у випадку порушення

- 4 -

позичальником своїх зобов'язань за договором, у т.ч. у випадку невиконання позичальником зобов'язань з дострокового погашення заборгованості і відповідно до умов договору, кредитор має право без отримання додаткової письмової згоди позичальника за власним вибором звернути стягнення за предмет іпотеки будь-яким способом.

Пунктом 7.1. договору іпотеки визначено, що на предмет іпотеки може бути звернене стягнення іпотекодержателем в разі несплати іпотекодавцем двох чергових платежів (суми кредиту та/або відсотків по ньому) згідно кредитного договору (графіку платежів), протягом одного календарного року або в разі, якщо позичальник в момент настання терміну виконання зобов'язання за кредитним договором, забезпечених іпотекою, не виконає їх в повному обсязі.

25 листопада 2015р. банком відповідачу направлена вимога про дострокове повернення кредиту, яка була отримана відповідачем 30 листопада 2015р.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що відповідач останній платіж на погашення заборгованості вніс 6 листопада 2008р., у зв'язку із чим станом на 27 січня 2016р. виникла заборгованість за кредитом у сумі 952 278,29грн. та відсотками у сумі 820 55грн. 31коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує свої зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів, тому позивач має право на дострокове повернення кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договором іпотеки, який укладено сторонами, визначено, що звернення стягнення на

- 5 -

предмет іпотеки здійснюється, зокрема, за рішенням суду (пункт 7.2.).

Враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, банк мав право вимагати дострокового повернення всієї суми заборгованості, позичальник вимогу банку проігнорував, тому позивач мав правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що позивач не повідомив суду про наявність другого договору іпотеки, який був укладений з ОСОБА_6 у забезпечення виконання ним зобов'язань за кредитним договором, правового значення для вирішення даного спору не має.

Відповідно до ч. 5 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», якщо предметом іпотеки є об'єкти, які належать різним особам, та задоволення отримується за рахунок частини переданого в іпотеку майна, ті іпотекодавці, на майно яких було звернено стягнення, мають право на пропорційне відшкодування від іпотекодавців, на майно яких не зверталось стягнення, і набувають прав іпотекодержателя на частину майна, на яку не було звернено стягнення, для забезпечення такого відшкодування.

Отже, саме іпотекодержатель визначає предмет іпотеки, на який він звертає стягнення у погашення заборгованості, а іпотекодавець, на майно якого звернуто стягнення, має право на відшкодування від інших іпотекодавців.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір іпотеки є нікчемним, оскільки він не підписаний представником банку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наявна у матеріалах справи копія договору іпотеки містить підписи як іпотекодержателя, так і іпотекодавця.

Додана до апеляційної скарги копія договору іпотеки (екземпляр іпотекодавця) містить підпис представника іпотекодержателя ОСОБА_9, однак не містить підпису представника іпотекодержателя ОСОБА_10

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред'явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Проте, відповідач не зазначив, якій нормі закону укладений ним договір іпотеки не відповідає.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію

- 6 -

речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Таким чином іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору у справі, що переглядається, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відповідачем не надано доказів нікчемності договору іпотеки, а відтак підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв'язку із нікчемністю договору іпотеки не має.

При цьому, відповідач не позбавлений можливості оспорювати укладений договір іпотеки у встановленому законом порядку. Разом з цим, на час ухвалення судом рішення у даній справі відсутнє судове рішення про визнання договору іпотеки, укладеного між сторонами, недійсним.

Доводи апеляційної скарги про неправильність розрахунку заборгованості, невиконання позивачем свого обов'язку про зменшення розміру процентної ставки та не врахування судом грошових коштів, внесених ним на погашення кредитної заборгованості, належними доказами не підтверджені.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Отже, вина відповідача у зобов'язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення кредитної заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.

Однак, ні суду першої інстанції, ні у апеляційному суді відповідачем не були надані жодні докази погашення заборгованості за кредитним договором, не наведено альтернативного, наданому позивачем, розрахунку заборгованості, не конкретизовано, які саме здійсненні позичальником платежі на погашення кредитної заборгованості не були враховані позивачем.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що процентна ставка 13% річних використовувалася банком для нарахування процентів за період з 15 жовтня 2007р. по 30 січня 2008р., з 31 січня 2008р. використовується процентна ставка 11,75% річних, як передбачено додатковою угодою сторін № 1. При цьому, у період з 9 серпня 2011р. по 2 квітня 2012р. відсотки за користування кредитом позивачем взагалі не нараховувалися.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для неприйняття, як належного доказу, наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Також відповідачем не була подана заява про застосування позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу у відсутність відповідача, колегія суддів вважає правомірним, оскільки судові виклики, направлені судом відповідачу, ним не отримувалися і поверталися суду за закінченням терміну зберігання, що не є належним повідомленням сторони про судовий розгляд у розумінні ст.74, 76 ЦПК України, редакція яких діяла на момент ухвалення

- 7 -

рішення суду, і відповідно до ст. 232 ЦПК України, редакція якої діяла на момент розгляду заяви про перегляд заочного рішення, суд повинен був скасувати заочне рішення та призначити повторний розгляд справи.

Разом з цим, відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це призвело до неправильного вирішення справи.

Оскарживши рішення суду у апеляційному порядку, відповідач мав можливість подати всі докази у підтвердження своїх заперечень, а також апеляційний суд забезпечив йому можливість прийняти участь у судовому розгляді, як особисто, так і через представника, і надати суду свої пояснення.

Судом першої інстанції з'ясовані обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у рішенні суду зазначені загальний розмір вимог і всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, надано опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, зазначений спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, вказана початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка відповідачем у апеляційній скарзі не оспорювалася.

Судом не було встановлено необхідності для застосування заходів забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління до його реалізації, також не була встановлена наявність вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості даного предмета іпотеки.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено з додержанням норм матеріального права, а допущені порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення спору, тому рішення суду в цій частині скасуванню не підлягає.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення з відповідача судового збору на користь позивача, так як він є інвалідом 2 групи, колегія суддів вважає правомірними.

Відповідно до частин першої, другої статті 79 ЦПК України, редакція якої діяла на момент ухвалення рішення суду, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 88 ЦПК України, редакція якої діяла на момент ухвалення рішення суду. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Відповідачем суду першої інстанції була надана копія пенсійного посвідчення від 29 квітня 2014р., яка підтверджує, що відповідач на час ухвалення судом рішення є інвалідом 2 групи.

Проте, суд першої інстанції на вказані документи уваги не звернув та не врахував норми Закону України «Про судовий збір» та безпідставно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення судового збору з відповідача, який є інвалідом 2 групи та відноситься до

- 8 -

переліку осіб, які звільнені від його сплати.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у сумі 26 592грн. 50коп. ухвалено з порушенням норм матеріального права, тому підлягає в цій частині скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судового збору у сумі 26 592грн. 50коп. скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у стягненні з ОСОБА_1 судового збору відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 січня 2018 року.

Головуючий:

Судді: