Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 686/3394/14-ц

провадження № 61-680 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого: Стрільчука В. А.

Суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 вересня 2014 року у складі судді Демінської А. А. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 03 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С. та Грох Л. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції

Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до

Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального

кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших

законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних

справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк

України» (далі - АТ «Ощадбанк») звернулось до суду з позовом до

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовний вимог АТ «Ощадбанк» вказувало на те, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня

2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 травні 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_1, виконання умов якого забезпечувалось договором іпотеки.

Посилаючись на те, що відповідачі спірну квартиру не звільняють, в примусовому порядку виконати рішення суду не можливо, оскільки є відмова органу опіки та піклування в надані дозволу на реалізацію квартири, у зв'язку із проживанням у ній неповнолітніх дітей, позивач просив виселити

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 та зняти осінніх з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 01 вересня

2014 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимога банку про добровільне

звільнення спірної квартири відповідачами не виконана. Щодо проживання у спірній квартирі малолітнього ОСОБА_4 та неповнолітнього, на час ухвалення рішення, ОСОБА_3, судом першої інстанції зазначено, що права останніх не порушуються, оскільки їх батьку - відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить інше житло, крім того, останній у кредитній заявці зазначав, що неодружений та на утриманні дітей не має.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 03 листопад 2016 року

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилено,

заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суд мотивовано тим, що виселенням зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, права відповідачів не порушуються, оскільки ОСОБА_1 та члени його сім'ї мають право на проживання в житлових приміщеннях, які належить останньому на праві власності, а отже не набувають статусу бездомних чи безпритульних осіб.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 звернувся із касаційною скаргою, у якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира не була придбана за кредитні кошти, а отже за положеннями частини другої статті 109 ЖК Української РСР відповідачів не може бути виселено без надання іншого житлового приміщення.

У лютому 2017 року АТ «Ощадбанк» подав відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, а у березні 2017 року - доповнення до відзиву, у якому просив касаційну скаргу відхилити, судові рішення залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу позивач мотивує тим, що ОСОБА_3 не надано доказів на підтвердження того, що заочним рішенням суду першої інстанції та апеляційним судом порушено його права, оскільки останній навчається у м. Києві, де розташована належна його матері - відповідачу ОСОБА_2 квартира, а отже ОСОБА_3 забезпечений житлом, а тому його посилання на неправильне застосування судами норм житлового законодавства є безпідставними.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з

висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що вимоги до

процедури виселення банком дотримані, добровільно відповідачі звільнити спірне житлове приміщення не бажають, у позичальника на праві власності наявне інше житлове приміщення, тому наявні підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою-третьою, п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та

обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм

матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пунктів 1-4 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що 25 травня 2007 року між АТ «Ощадбанк» та

ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит на споживчі цілі в сумі 50 000 доларів США зі сплатою

14 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 25 травня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 25 травня 2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира № 53 у будинку АДРЕСА_1.

Позичальник ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе

зобов'язань за вказаним кредитним договором, у зв'язку із чим рішенням

Хмельницького міськрайонного суду від 04 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, у рахунок погашення заборгованості в сумі 38 116,94 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Також судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником 21/50 частини

житлового будинку по АДРЕСА_2, а

його дружина ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду із указаним позовом банк просив виселити, у тому числі,

малолітнього ОСОБА_4, 2010 року народження, та неповнолітнього на час звернення до суду, ОСОБА_3, 1997 року народження.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Відповідно до вимог частини шостої статті 81 ЦПК України судові рішення не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися й апеляційний суд, виселяючи відповідачів зі спірної кватири без надання їм іншого постійного житла, не з'ясували джерела коштів, за які було придбано передану в іпотеку квартиру, зокрема чи це майно було придбано за рахунок отриманого ОСОБА_1 кредиту.

При цьому в матеріалах справи відсутні копії кредитного договору та договору іпотеки, що унеможливлює перевірки джерела коштів для придбання спірної квартири, а відтак суд касаційної інстанції позбавлений можливості перевірити правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права.

Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 01 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області

від 03 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

О.В. Ступак

Г.І. Усик