Номер провадження: 22-ц/785/1045/18
Номер справи місцевого суду: 2-5633/11
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом Першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах Одеської міської ради до Головного управління Держгеокадастру в Одеської області, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про витребування земельної ділянки, визнання незаконними та скасування державного акту на право власності на землю, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року, ухваленого суддею Кравчук Т.С.,

встановив:

07.02.2011 року Заступник прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з зазначеним позовом та просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану в АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1, визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 08.04.2009 року, мотивуючи свої вимоги тим, що право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішенняПечерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 по справі № 2-1491-1/07 отримала ОСОБА_3 яка у подальшому продала зазначену земельну ділянку ОСОБА_2 Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. При новому розгляді справи, ухвалою Приморського районного суду від 08.10.2010 року по справі № 2-1696/2010 позов залишено без розгляду, у зв'язку з повторною неявкою сторін. Позивач вважав, що оскільки рішення суду, яке стало підставою для отримання права власності на спірну земельну, скасовано, ділянку набуто неправомірно, фактично й відсутня підстава для видачі державного акту на землю, а тому у відповідача відсутні законні підстави для набуття права власності на спірну земельну ділянку, яка вибула з комунальної власності територіальної громади м. Одеси безпідставно та без волі власника, у зв'язку з чим підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння на користь Одеської міської ради.

У судовому засідання Приморського районного суду м. Одеси представник відповідача ОСОБА_2 та представник Управління Держкомзему у м. Одесі позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити в повному обсязі, так як ОСОБА_2 являється добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки вона придбала цю земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу в порядку передбаченому законодавством України, прокурор не мав права подави вказаний позов крім того просила застосувати наслідки пропуску строків позовної давності.

Не визнаючи первісний позов, 16.02.2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до прокуратури м. Одеси, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, який у подальшому судом було залишено без розгляду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року позовні вимоги Заступника прокурора Приморського району м. Одеси задоволено. Вирішено витребувати від ОСОБА_2 до користь Одеської міської ради земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1. Визнано незаконним та скасовано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 08.04.2009 року.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у прийнятті поданого нею зустрічного позову, у якому вона виклала свою правову позицію щодо спору у даній справі та безпідставно відмовив у задоволені клопотання про витребування доказів, у якому вона просила витребувати матеріали, які підтверджують правомірність представництва прокурором інтересів держави в особі Одеської міської ради. Крім того зазначила, що діючим законодавством не передбачено визнання недійсним державного акту на право власності на землю як правовстановлюючого документу. ОСОБА_2 звертає увагу на те, що реєстрація права власності та державний акт на землю на ім'я ОСОБА_3, на підставі яких остання здійснила відчуження спірної земельної ділянки ОСОБА_2, на сьогоднішній день не анульовані. Також вважає, що оскільки позовні вимоги щодо визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та вимога скасувати реєстрацію державного акту права власності на земельну ділянку заявлено з підстав недійсності угоди, за якою здійснювалося відчуження земельної ділянки, то відсутність підстав для задоволення вимог позову щодо угоди, за якою здійснювалося відчуження земельної ділянки спростовує правові підстави для визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, які задоволенню не підлягають як похідні.

Прокуратура у відзиві на апеляційну скаргу просить її відхилити, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність. У судовому засіданні прокурор вважав необхідним скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилався на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади м. Одеси поза її волею, таку ж думку висловив і представник Одеської міської ради.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.09.2018 року залучено до участі у справі правонаступника відповідача Управління Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області.

У судовому засіданні представник прокуратури Одеської області, Одеської міської ради та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити.

Інші учасники провадження в судове засідання не з'явились. Про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з'явились, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України (у редакції, яка була чинною на час ухвалення рішення судом першої інстанції) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду із позовною заявою до ОСОБА_2, Управління Державного комітету по земельним ресурсам, третя особа ОСОБА_3 про витребування майна, визнання незаконним та скасування державного акту, перший заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради посилався на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 за ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі вказаного вище рішення суду ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану у АДРЕСА_1. В подальшому ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору продала зазначену земельну ділянку ОСОБА_2.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. При новому розгляді справи, ухвалою Приморського районного суду від 08.06.2010 по справі №2-1696/2010 позов залишено без розгляду, у зв'язку з повторною неявкою сторін до суду.

Задовольняючи позов першого заступника прокурора м. Одеси суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 80 ЗК України є власністю територіальної громади м. Одеси, на території якої вона знаходиться, від імені якої повноваження власника реалізуються Одеською міською громадою. Одеська міська рада не приймала будь-які рішення щодо передачі або продажу ОСОБА_2 та/або будь-якій іншій фізичний чи юридичній особі спірної земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а тому вважав можливим задовольнити позов прокурора.

Однак, з таким висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 за ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована у АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року було виконано шляхом видачі на ім'я ОСОБА_3 державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 від 28.10.2008 року, що зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №45. Державний акт виданий, підписаний та зареєстрований Управлінням Держкомзему у місті Одеса.

Згідно Положення про Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 23.12.2005 року №5069-ІV та діючого на час набуття у власність спірної земельної ділянки відповідачем ОСОБА_3 й видачі їй державного акту про право власності на земельну ділянку, Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради створено Одеською міською радою і є його виконавчим органом. Управління підзвітне та підконтрольне Одеській міській раді, підпорядковане виконкому Одеської міської ради та Одеському міському голові. Згідно з п. 4 Положення основним завданням Управління є: забезпечення реалізації повноважень Одеської міської ради у галузі земельних відносин відповідно до Земельного Кодексу України та законів; здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель та контролю за додержанням земельного законодавства.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

При новому розгляді справи, ухвалою Приморського районного суду від 08.06.2010 року по справі №2-1696/2010 позов залишено без розгляду. Одеська міська рада, як сторона по справі, знала про ухвалені судові рішення по справі.

13.11.2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., про що був зроблений відповідний нотаріальний запис на державному акті НОМЕР_2 від 28.10.2008 року. Згідно п. 2 даного Договору ОСОБА_2 розрахувалася за земельну ділянку повністю у розмірі 2 750 181 (два мільйона сімсот п'ятдесят тисяч сто вісімдесят одна) гривень.

На підставі рішення Печерського районного суду м.Києва від 04.12.2007 року, третя особа ОСОБА_3, як власник земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, згідно державного акту НОМЕР_2 від 28.10.2008 року продала вищезазначену земельну ділянку ОСОБА_2, про що між ними 13.11.2008 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. Згідно п.2 даного Договору ОСОБА_2 розрахувалася за земельну ділянку повністю у розмірі 2 750 181 (два мільйона сімсот п'ятдесят тисяч сто вісімдесят одна) гривень.

На підставі цього договору ОСОБА_2 08.04.2009 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, за яким ОСОБА_2 стала власником земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Разом з цим районний суд лишив поза увагою та не надав належної правової оцінки запереченню відповідача стосовно відсутності повноважень у прокурора на пред'явлення позову.

Так, колегія суддів оцінюючи доводи відповідача щодо відсутності повноважень у прокурора на пред'явлення даного позову вважає необхідним вказати наступне.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005 року, заява 61517/00, п. 27). Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009 року, заява № 42454/02, п. 35) ЄСПЛ висловив таку думку (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 року №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону «Про прокуратуру». Відтак, Суд вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

(1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

(2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Таким чином захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

У ч. 4 ст. 23 Закону «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Колегія суддів виходить з того, що підстави представництва прокурором інтересів держави з'ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Верховний суд у постанові від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17 зазначив, що у разі вирішення справи по суті, безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового рішення, що набрало законної сили, лише у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України.

Так, під час розгляду справи ОСОБА_2 обґрунтовувала те, що в нею під час розгляду справи у Приморському районному суді м.Одеси було подано до суду клопотання про витребування доказів по справі, у якому вона просила витребувати у прокуратури м.Одеси копію письмового звернення Одеської міської ради на адресу прокуратури м.Одеси для звернення прокурора з позовною заявою до Приморського районного суду м.Одеси про захист прав свобод і інтересів Одеської міської ради та його вступу у цивільний процес, копію матеріалів перевірки з висновками про необхідність застосування представницьких повноважень щодо подання позовної заяви по цій справі.

Ухвалою від 07.12.2015 року районним судом було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів у прокуратури м. Одеси щодо копії письмового звернення Одеської міської ради та матеріалів перевірки, отже, вбачається, що судом першої інстанції при розгляді даної цивільної справи було порушено вимоги процесуального закону, що позбавило ОСОБА_2 на захист своїх прав та інтересів.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що Приморським районним судом не було належним чином встановлено наявність/відсутність підстав звернення із позовною заявою до суду від імені суб'єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (тобто Одеської міської ради) з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», тоді як прокурор не підтвердив наявність законних підстав представництва у даній справі, як в суді першої так і апеляційної інстанції, таким чином принцип процесуальної рівності, який вимагає встановлення справедливого балансу інтересів сторін, судом першої інстанції, у даній справі дотримано не було.

Підсумовуючи вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вказані процесуальні порушення відповідно п. 1 та 4 с.1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволені позову.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17; від 07.05.2018 року у справі № 910/18283/17; від 10.05.2018 року у справі № 918/323/17; від 19.07.2018 року у справі №822/1169/17; від 20.09.2018 року у справі №924/1237/17, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов'язковими для врахування при вирішенні даної справи.

Надаючи правову оцінку доводам відповідача щодо необхідності застосування наслідків пропуску строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 256 ЦК України вказує, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З наведеного слідує, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи. При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як було вище зазначено, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 за ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

На підставі вказаного вище рішення суду, ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану у АДРЕСА_1. В подальшому ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору продала зазначену земельну ділянку ОСОБА_2 Відповідачем в даній справі виступала Одеська міська рада. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м.Одеси. При новому розгляді справи, ухвалою Приморського районного суду від 08.06.2010 по справі №2-1696/2010 позов залишено без розгляду, у зв'язку з повторною неявкою сторін до суду.

Отже, з наведеного об'єктивно слідує, що про порушення своїх прав Одеська міська рада дізналась наприкінці 2007 року - на початку 2008 року. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що в лютому 2011 року перший заступник прокурора м. Одеси звернувся до суду з позовомв інтересах держави, в особі Одеської міської ради, до Управління Держгеокадастру в м. Одесі Одеської області, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3, про витребування земельної ділянки, визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на вказану земельну ділянку.

З вказаного вбачається, що Одеська міська рада дізналася про порушення свого права наприкінці 2007 року, з відповідним позовом щодо витребування майна з чужого незаконного володіння звернулась лише в лютому 2011 року, а отже з пропуском строку позовної давності, встановленої цивільним законодавством, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

Разом з цим, колегія суддів відмовляє відповідачеві у застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності, так як вони застосовуються лише за наявності обставин для задоволення позову, тоді як вже було вказано, що колегія суддів відмовляє у задоволенні позову через безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави, оскільки законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України.

Таким чином, відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги, відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з прокуратури м. Одеси на користь ОСОБА_2 понесені останньою та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, у розмірі 606,32 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах Одеської міської ради до Головного управління Держгеокадастру в Одеської області, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про витребування земельної ділянки, визнання незаконними та скасування акту на право власності на землю - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з прокуратури м. Одеси на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 606,32 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.10.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева