ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
справа № 620/170/18 головуючий суддя І інстанції Яценко Є.І.
провадження № 22-ц/818/129/18 суддя доповідач Котелевець А.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

справа № 620/170/18

провадження № 22-ц/818/129/18

29 жовтня 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

імена (найменування сторін):

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 23 травня 2018 року в складі судді Яценка Є.І.,

у с т а н о в и в:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Виконавчого комітету Зачепилівської селищної ради Зачепилівського району Харківської області, ОСОБА_3, про визнання права на реєстрацію та проживання в будинку, що є спільною частковою власністю.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що з 26 липня 2016 року вона перебуває з ОСОБА_3 в зареєстрованому Зачепилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області за актовим записом № 13 шлюбі. В грудні 2016 року була здійснена реєстрація її місця проживання в житловому флігелі з господарськими будівлями АДРЕСА_1, належному на праві власності ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1, виданого 29 серпня 2008 року Зачепилівською селищною радою Харківської області.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 25 січня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя. За кожним із подружжя визнано право власності на ? частину житлового флігеля з господарськими будівлями АДРЕСА_1 У зв'язку з цим її реєстрація в указаному житлі була скасована на підставі рішення Виконавчого комітету Зачепилівської селищної ради Зачепилівського району Харківської області від 22 лютого 2018 року.

Зазначала, що відповідач не проживає за вказаною адресою та до розірвання шлюбу переїхала проживати в будинок АДРЕСА_2 де проживає на даний час разом з сином, ОСОБА_3 сплачує аліменти на сина та несе витрати по утриманню будинку.

Ураховуючи викладене, позивач просила визнати за нею право на реєстрацію та проживання у будинку АДРЕСА_1, вирішити питання про розподіл судових витрат.

23 березня 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позову.

Відзив мотивовано тим, що будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а позивач не є особою, яка може бути вселена до житлового приміщення без згоди інших співвласників.

29 березня 2018 року ОСОБА_3 подав письмові пояснення на відзив до позовної заяви. Зазначав, що він має право відповідно до чинного законодавства зареєструвати дружину - позивача за спірною адресою.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 23 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не звертались до ОСОБА_2 для отримання згоди на реєстрацію позивача в будинку, який є спільною частковою власністю. Оскільки факт відмови ОСОБА_2 як співвласника в наданні дозволу на реєстрацію ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_1 не доведено, підстав вважати, що права ОСОБА_1 не порушені, не визнані або оспорені немає.

27 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Апеляційного суду Харківської області з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення обґрунтовано лише поясненнями відповідача, без зазначення підстав відхилення її доказів та без врахування рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2002 щодо обов'язкового досудового врегулювання спору. Зазначала, що відповідач визнала позов, тому підстав для відмови в задоволенні позову у суду першої інстанції не було. Вважала, що її реєстрація в указаному будинку була здійснена на підставі наявних на момент реєстрації документів.

Відповідач та треті особи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання заперечень на апеляційну скаргу не скористалися.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 20 серпня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2018 року справу призначено для розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХП «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УШ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

05 жовтня 2018 року вказану апеляційну скаргу передано до Харківського апеляційного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 26 липня 2016 року перебувають в зареєстрованому Зачепилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області за актовим записом № 13 шлюбі.

В грудні 2016 року була здійснена реєстрація місця проживання позивача в житловому флігелі з господарськими будівлями АДРЕСА_1, який належав на праві власності ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме мацйно НОМЕР_1, виданого 29 серпня 2008 року Зачепилівською селищною радою Харківської області.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 25 січня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя. За кожним із подружжя визнано право власності на ? частину житлового флігеля з господарськими будівлями АДРЕСА_1

На підставі рішення Виконавчого комітету Зачепилівської селищної ради Зачепилівського району Харківської області від 22 лютого 2018 року реєстрація ОСОБА_1 в указаному житлі була скасована.

З проханням про реєстрацію у спірному будинку до ОСОБА_4 як співвласника цього житла позивач не зверталась.

Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі) та на законі (стаття 405 ЦК України, стаття 156 ЖК УРСР).

Відповідно до вимог статей 64, 65 ЖК УРСР за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням.

Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР та статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним, користуються таким жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статті 89 ЦПК України, дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на реєстрацію та проживання у будинку АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню за безпідставністю.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстацнії належним чином не мотивував рішення, не є безпідставними. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 265 ЦПК України. При цьому судом першої інстанції відповідно до вимог процесуального законодавства надано оцінку всім поданим сторонами доказам, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог або заперечень.

Посилання на те, що рішення ухвалено без врахування рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2002 щодо обов'язкового досудового врегулювання спору на висновки суду не впливають та не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права, як про це зазначає ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягають, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 23 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2018 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова