Справа № 128/709/18
Провадження № 2/127/1594/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2018 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Луценко Л.В.,

при секретарі судового засідання Помазанові М.О.,

за участю: позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів адвоката ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом до відповідача ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.07.2008 року у справі № 2-3456/08 за ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2 визнано право власності в порядку спадкування за законом на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним.

За відповідачем ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування за законом на 5/8 частин зазначеної квартири.

21.08.2017 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_8 складено акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та винесена постанова, якою передано, як стягувачу, ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням № 39407521 5/8 часток квартири АДРЕСА_2, що належить боржнику ОСОБА_4

23.11.2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_9 видано свідоцтво НМХ 009199, яким посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з 5/8 часток квартири номер 19, розташованої в будинку номер 11 по вул. В. Порика в місті Вінниця, які раніше належали ОСОБА_4

Таким чином, на день подачі позову, власниками квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_1, якій належить 6/8 частки, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, яким належить по 1/8 частки кожному.

Однак, починаючи з 2008 року у квартирі постійно проживає відповідач, хоча зареєстрована за іншою адресою.

Відтак, позивачі позбавлені можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм житлом, що порушує їх конституційні права на недоторканність житла та вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, гарантовані ст.ст. 30, 41 Основного Закону України.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 30.03.2018 року позовну заяву ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення передано на розгляд до територіальної юрисдикції (підсудності) Вінницького міського суду Вінницької області.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.05.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2018 року прийнято заяву ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7 про збільшення позовних вимог, а саме про усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні власністю, шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_4.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та представник позивачів ОСОБА_3 збільшені позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Позивачі зазначили, що не можуть вільно користуватись та розпоряджатись своїм майном, оскільки у їх квартирі проживають відповідачі та не надають доступу до квартири.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в повному обсязі. Зазначили, що дійсно проживають у спірній квартирі з 2006-2007 року, не прописані. ОСОБА_4 вважала, що вона являється власником частини квартири, про рішення суду їй нічого відомо не було. ОСОБА_4 підтвердила, що мала боргові зобовязання, а ОСОБА_1 погасила борг і стала власником частки ОСОБА_4

В якості свідків в судовому засіданні було допитано ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які зазначили, що являються сусідами позивачів. Зазначили, що відповідачі проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 була невісткою ОСОБА_1

Згідно ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

При оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Так, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.07.2008 року по справі № 2-3456/08, зокрема, за ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2 визнано право власності в порядку спадкування за законом на 1/8 частину квартири АДРЕСА_5 за кожним. За ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування за законом на 5/8 частини квартири АДРЕСА_5. Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. (а.с. 7-9)

21.08.2017 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_8 складено акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та винесена постанова, якою передано, як стягувачу, ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням № 39407521 5/8 часток квартири АДРЕСА_2, що належить боржнику ОСОБА_4 (а.с. 10-11)

На підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 21.08.2017 року, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_9 посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з 5/8 часток квартири номер 19, розташованої в будинку номер 11 по вул. В. Порика в місті Вінниця, які раніше належали ОСОБА_4, оскільки майно не реалізовано/торги не відбулись і стягувач ОСОБА_1 виявила бажання залишити за собою непродане майно та видано свідоцтво серії НМХ № 009199. Зареєстровано в реєстрі за № 2385. (а.с. 12-13)

З довідки, виданої МКП «ЖЕК № 7» 26.03.2018 року, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_5 ніхто не проживає. Особовий рахунок відкрито на імя ОСОБА_1 (а.с. 14)

Однак, як вбачається з акту про проживання особи, не зареєстрованої в житловому приміщенні від 11.06.2018 року, ОСОБА_4 (бувша невістка) та ОСОБА_5 (її дочка) не зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, але проживають там з 30.07.2006 року. (а.с. 51)

Також, з матеріалів справи вбачається, що станом на 01.06.2018 року за квартирою № 19 по вул. Порика, 11 у м. Вінниці рахується заборгованість за послугу «утримання будинку» в сумі 1 976, 55 гривень, за теплопостачання в сумі 3 191, 75 гривен, за надання послуг з вивезення побутових відходів в сумі 23, 80 гривень, за водопостачання та водовідведення в сумі 970, 45 гривень і 603, 21 гривень. Окрім того, станом на 21.06.2018 року заборгованість по електроенергії становить 137, 82 гривень, а за користування газом 5 517, 76 гривень. (а.с. 83-91)

Так, відповідно до ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Разом з тим, стаття 157 ЖК УРСР визначає, що членів сімї власника житлового будинку (квартири) можу бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, за змістом ч.1 ст.116 ЖК УРСР виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення є крайнім заходом і може застосовуватися судом лише за наявності одночасно кількох умов, зокрема, систематичного порушення правил співжиття, і як наслідок цього неможливість для інших спільного проживання з таким громадянином; вживання до нього заходів запобігання і громадського впливу та їх безрезультатність.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985, № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» встановлено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі перешкоджають позивачам вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, порушують право приватної власності, обмежують позивачам доступ до квартири. Також, судом враховано, що за квартирою № 19 по вул. Порика, 11 у м. Вінниці рахується значна заборгованість за комунальні послуги, з вини відповідачів, вони мають інше житло, по місцю реєстрації, а саме: Вінницька область, Вінницький район, с. Лисогора, вул. Я. Мудрого (Калініна), 13.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Так, позивачі та відповідачі не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сімї, іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладено.

Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивачі як власники майна мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном і право відповідачів на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власників цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні власністю, шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_6 знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках судовий збір в сумі 1409, 60 гривень.

При зверненні до суду позивач ОСОБА_6 був звільнений від сплати судового збору. Відтак, з відповідачів слід стягнути в рівних частках судовий збір у розмірі 704,80 гривень в дохід держави.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Суд, виходячи із суті спору та зважаючи на складність цієї справи, час розгляду, вважає, що визначена представником позивача сума витрат на правову допомогу є дещо завищеною.

Враховуючи засади виваженості, розумності та справедливості, суд приходить до висновку до часткового задоволення про стягнення судових витрат з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 в сумі 4 000,00 гривень.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст.116, 150, 156, 157 ЖК УРСР, ст.ст. 15,316, 317, 319, 321, 391, 406 ЦК України, ст.ст.7, 10, 76-82, 89, 90, 133, 137,141, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7 у користуванні, володінні та розпорядженні власністю, шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_7, без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. в дохід держави.

В іншій частині задоволення позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивач: ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4, місце проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, місце фактичного проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8.

Відповідач: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_9, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5, місце проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, місце фактичного проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8.

Повне рішення суду складено 29.10.2018 року.

Суддя: