Справа №468/255/16-ц 22.01.2018
Справа №468/255/16-ц Головуючий першої інстанції Янчук С.В.
Провадження №22-ц/784/60/18 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

22 січня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалив Баштанський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Янчук С.В. у приміщенні цього суду 17 жовтня 2017 року о 14 годині 49 хвилині у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та виділ у натурі частки із спадкового майна,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та виділ у натурі частки із спадкового майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14 грудня 2012 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_5, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Баштанського районного управління Миколаївської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, увійшов житловий будинок АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом. Окрім позивача, спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця - відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які теж в установленому законом порядку прийняли спадщину.

03 березня 2016 року позивач звернулась до Баштанської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про оформлення своїх спадкових прав. Проте цього ж дня отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з не наданням нотаріусу правовстановлюючого документа, що підтверджує право власності на житловий будинок на ім'я спадкодавця.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що отримати правовстановлюючі документи на спадкове майно вона не має можливості, оскільки вони знаходяться у відповідачів, з якими має неприязні стосунки, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1, а також виділити їй у натурі 1/3 частку із зазначеного житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_3 надала до суду першої інстанції заперечення, в яких просила позовні вимоги залишити без задоволення. Зазначала, що між сторонами не існує спору щодо спадкового майна, оскільки відповідачі визнають за позивачем право на спадкування за законом. При цьому вказувала на те, що насправді позивач не втрачала правовстановлюючі документи на спадкове майно.

31 липня 2017 року позивач ОСОБА_2 надала до районного суду заяву, в якій просила залишити без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог про виділ у натурі 1/3 частки із спадкового майна.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку у праві власності на спадкове майно ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просила рішення в частині відмови у задоволенні позову скасувати, та залишити позовні вимоги в цій частині без розгляду.

Рішення в задоволеній частині позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється, оскільки за правилами ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.ст.1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України (ч.2 ст.1223 цього кодексу).

При цьому, справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил Глави 86 ЦК України.

Так, відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Баштанського районного управління юстиції Миколаївської області (а.с.4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с.6).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.12).

Позивач ОСОБА_2, посилаючись на відмову державного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії щодо оформлення її спадкових прав, звернулась до районного суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1, а також виділити їй у натурі 1/3 частку із вищезазначеного майна (а.с.1-2).

Оскільки для вирішення питання щодо можливості виділу у натурі частки із нерухомого майна (житлового будинку) необхідні спеціальні знання в області будівництва, ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2016 року у справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза (а.с.77-78).

29 травня 2017 року на адресу районного суду від експертної установи надійшло повідомлення про неможливість надання висновку, оскільки рахунок, направлений експертом, не сплачений (а.с.121-124).

Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 16 червня 2017 року провадження у даній цивільній справі відновлено, а справу призначено до судового розгляду.

31 липня 2017 року позивач ОСОБА_2 надала на адресу районного суду заяву, в якій просила залишити без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог про виділ у натурі 1/3 частки із майна (а.с.125).

Відповідно до чч.1,2 ст.174 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року, яка діяла на час розгляду справи) позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

Частиною 3 ст.174 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року, яка діяла на час розгляду справи) передбачено, що у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до правил ч.1 ст.207 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року, яка діяла на час розгляду справи) суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду. При цьому, згідно ч.8 ст.193 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року, яка діяла на час розгляду справи) таку заяву можна було подати лише до судових дебатів.

З аналізу положень ст.207 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року, яка діяла на час розгляду справи) вбачається, що залишення позову без розгляду у разі надходження відповідної заяви позивача є обов'язком суду і будь-яких обмежень щодо вчинення судом такої процесуальної дії за наявності заяви позивача цивільним законодавством не встановлено.

До того ж, за правилами ч.2 ст.207 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року, яка діяла на час розгляду справи) передбачено, що особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Втім, ухвалу про наслідки розгляду вищевказаної заяви позивача про залишення без розгляду позовної заяви в частині вимог про виділ у натурі частки із спадкового майна, матеріали справи не містять, хоча районний суд зобов'язаний був розглянути вказане питання.

Натомість, суд першої інстанції ухвалив в цій частині рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з посиланням на те, що про таке просив позивач.

Оскільки, районний суд ухвалив рішення в частині вимог, які позивач просив залишити без розгляду, то виписане вище слід здійснити судовим рішенням колегії суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що право скасувати рішення та залишити позов без розгляду надано суду апеляційної інстанції у разі, якщо відповідну заяву було подано позивачем до суду першої інстанції та вона не була вказаним судом розглянута.

Оскільки заяву про залишення без розгляду позовних вимог про виділ у натурі частки із майна було подано позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції до ухвалення судом рішення по суті цивільно-правового спору, але не було розглянуто судом, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених процесуальним законом підстав для задоволення відповідної заяви та скасування у зв'язку з цим рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виділ у натурі частки із спадкового майна.

Керуючись ст.ст.367,374,377,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про виділ у натурі 1/3 частки із спадкового майна - скасувати.

Позовну заяву в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про виділ у натурі 1/3 частки із спадкового майна - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 23 січня 2018 року