ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/374/18Головуючий у 1-й інстанції Варневич Л.Б.
Провадження № 22-ц/4817/44/18 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

з участю секретаря - Коваль О.І.

без учасників судового процесу

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу№ 601/374/18 за апеляційною скаргою акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 02 серпня 2018 року, ухвалене суддею Варневич Л.Б.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

З 21.05.2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк").

В обгрунтування позову зазначає, що відповідно до укладеного договору №б/н від 16.07.2009 року, ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач, при укладенні договору, дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник картрахунку зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п.2.1.1.5.7 Договору.

Однак, ОСОБА_1 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим, станом на 12.02.2018 року, у нього утворилася заборгованість у сумі 11959,03 грн., з яких: 6508,62 грн. - відсотки за користування кредитом; 4781,35 грн. - пеня, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 545,67 грн. - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 02 серпня 2018 року у позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 16.07.2009 року відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, неповне та необ'єктивне дослідження обставин справи, невірне тлумачення та застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». Посилається на те, що позивачем надані належні та допустимі докази по справі, зокрема, обгрунтований розрахунок заборгованості. Вказує, що з 2009-2017 р.р. проводилися операції щодо зняття коштів та погашення заборгованості, що відображено у розрахунку заборгованості та виписці по картрахунку та не враховано судом першої інстанції. Зазначає, що саме на відповідача покладено обов'язок спростувати той факт, що надані суду АТ КБ «ПриватБанк» Умови надання банківських послуг та правила користування платіжною карткою не є частиною укладеного договору, що відповідачем зроблено не було, тому рішення суду грунтується на припущеннях. Наголошує на тому, що оскільки банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, то між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, а, отже, є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач, у визначені законом строки, не скористався.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався тим, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки АТ КБ "ПриватБанк" не доведено належними, допустимими та достовірними доказами правомірність та обґрунтованість нарахування та заявлення банком до стягнення заборгованості відповідача у розмірі 11959 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Диспозитивність, як один із основоположних принципів цивільного процесу, імплементований у ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (частина перша статті 80 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

На обгрунтування позовних вимог банком подано розрахунок заборгованості за договором б/н від 16.07.2009 року, укладеним між банком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 12.02.2018 року: 6508,62 грн. - відсотки за користування кредитом; 4781,35 грн. - пеня, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 545,67 грн. - штраф (процентна складова), а всього заборгованість ОСОБА_1 складає 11959,03 грн. (а.с.5-8)

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.628 ЦК України вказано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст.207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац перший частини другої статті 207 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина перша статті 1054 ЦК України). Параграф 1 глави 71 ЦК України регулює питання позики та відповідного договору. Так, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Враховуючи вищезазначене, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи щодо підписання кредитного договору від 16 липня 2009 року. Відсутні належні та достатні докази того, що відповідач підписував анкету-заяву від 16 липня 2009 року, довідку про умови кредитування та був ознайомлений та надав свою згоду саме на ті конкретні «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, «Тарифи Банку», на які посилається позивач як докази умов кредитного договору б/н від 16.07.2009 року.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши заяву-анкету, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції на законних підставах не прийняв до уваги такі доводи Банку, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Позивач не надав суду докази, які б підтверджували, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Зазначене відповідає правовій позиції, що міститься у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 року у справі № 6-2320цс16.

Тому, посилання АТ КБ «ПриватБанк» на існування Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку, які не підписані позичальником, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Інших доказів з цього приводу до суду позивачем не надано.

Анкета-заява від 16.07.2009 року, яка додана до позовної заяви (а.с.9), не містить інформації щодо отримання відповідачем від банку кредитних коштів. В даній анкеті-заяві не ідентифіковано особу, якій видається кредитна картка; тип та вид картки; відсутні докази й про те, що ОСОБА_1 таку картку отримував.

АТ КБ "ПриватБанк" також посилається на те, що, відповідно до укладеного договору № б/н від 16.07.2009 року, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 250,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте, в матеріалах справи також відсутні докази про те, що ОСОБА_1 такий кредит отримував.

Рух коштів на картковому рахунку не може бути належним підтвердженням обізнаності відповідача з конкретними «Умовами та Правилами надання банківських послуг", «Тарифами Банку», на які посилається позивач як на умови кредитного договору від 16 липня 2009 року, факту згоди відповідача на них.

Отже, позивачем не доведено в суді ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог або заперечень, обгрунтованість доводів з приводу умов та порядку здійснення нарахувань (відсотків, пені, штрафу) за вказаним кредитним договором, отримання ОСОБА_1 платіжної картки кредитки «Універсальна» та кредиту.

Обґрунтованим вважає колегія суддів неприйняття судом доданого до позову розрахунку заборгованості (а.с.5-8), який не може вважатися належним та допустимим доказом, так як не є первинним документом.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України від № «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов'язків, далі - Закон про бухгалтерський облік).

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина друга статті 9 Закону "Про бухгалтерський облік".

Вилучення оригіналів таких документів та регістрів забороняється, крім випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством (абзац другий частини дев'ятої статті 9 Закону про бухгалтерський облік).

Емітенти зобов'язані в порядку та строки, установлені договором, надавати власникам рахунків виписки про рух коштів на їх рахунках за операціями, що виконані користувачами електронних платіжних засобів. Форма виписки повинна включати всі обов'язкові реквізити, передбачені нормативно-правовим актом Національного банку з питань організації операційної діяльності в банках України (пункт 8 розділу VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов'язків, далі - Положення 705).

Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань (пункт 4 розділу VII Положення 705).

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов'язків, далі - Положення 254).

Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції (абзац другий пункту 4.10. Положення 254).

Інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (пункт 5.1 Положення 254).

Банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях, зокрема, такі регістри як особові рахунки та виписки з них (згідно із абзацом першим пункту 5.3. Положення 254).

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги подані докази - розрахунки заборгованості ОСОБА_1 (а.с.5-8) з точки зору їх неналежності та недостатності , як такі, що не підтверджені бухгалтерськими документами.

Враховуючи вищезазначене, виписка по рахунку, додана до апеляційної скарги, також не є первинним документом, а тому не може бути прийнята апеляційним судом на підтвердження доводів як позовної заяви, так і апеляційної скарги. Окрім того, АТ КБ «ПриватБанк» не представило доказів неможливості подання такої виписки по рахунку до суду першої інстанції, що суперечить вимогам частини третьої ст.367 ЦПК України та робить неможливим прийняття такого доказу апеляційним судом.

Апеляційний суд не може визнати спроможними доводи апеляційної скарги та вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав доказів укладення з відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору від 16.07.2009 року на умовах, визначених "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", належними та допустимими доказами не довів заборгованості. За таких обставин суд першої інстанції постановив законне і обґрунтоване рішення про відмову ПАТ КБ "ПриватБанк" у задоволенні позову про стягнення заборгованості із відповідача за недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний

суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 02 серпня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені в апеляційному суді, у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги 2643 грн. 00 коп., покласти на акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 23 жовтня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи