Постанова
Іменем України
24 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 728/1315/16ц
провадження № 616295св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддядоповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач» на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2016 року у складі судді: Лободи Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 22 липня 2016 року у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Страшного М. М.,

ВСТАНОВИВ:
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі ПАТ «Українська залізниця») в особі виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач» (далі - ВП «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.
Позов мотивовано тим, що з 25 липня 2013 року по 15 травня 2015 року він працював у відповідача. 15 травня 2015 року позивач звільнений у зв`язку з призовом на військову службу.
18 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про поновлення його на роботі та виплату середнього заробітку, починаючи з 16 травня 2015 року.
Листом від 29 лютого 2016 року № ВЧД-90-06/60 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що підстави для його поновлення та виплати середнього заробітку відсутні, оскільки зміни до статті 119 КЗпП України, які передбачають пільги і гарантії для позивача, набрали чинності 11 червня 2015 року, тобто після його звільнення.
З урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив поновити йому строк звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі, який пропущено внаслідок призову на військову службу та її проходження, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток з 16 травня 2015 року по 16 травня 2016 року з урахуванням індексу інфляції, а також судові витрати.
Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 22 липня 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Поновлено строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Поновлено ОСОБА_1 на посаді складача поїздів 3 розряду бюро опису вагонів ВП «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач» ПАТ «Українська залізниця» з 16 травня 2015 року.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь позивача середній заробіток за період з 16 травня 2015 року по 16 травня 2016 року у розмірі 34 075, 76 грн та індексацію у розмірі 225, 50 грн без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 1000,00 грн у відшкодування витрат на правову допомогу.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач призваний на строкову військову службу під час проведення мобілізації, а тому його звільнення відбулося з порушенням вимог приписів статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

У серпні 2016 року ПАТ «Українська залізниця» в особі ВП «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 22 липня 2016 року, в якій просило вищезазначені судові рішення скасувати та постановити нове рішення про відмову у позові.
30 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «Українська залізниця» в особі ВП «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач».
16 серпня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

У січні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до пункту 3 статті частини першої 36 КЗпП України, норми якої діяли на час звільнення позивача та видачі спірного наказу, та згідно з Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», призов або вступ працівника на строкову військову службу був підставою для припинення трудового договору.
Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII до частини третьої статті 119 КЗпП України внесено зміни, якими гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку працівникам, які призвані і на строкову військову службу.
Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що призов на військову службу під час мобілізації та призов на строкову службу є різними видами військової служби. Зміни до статті 119 КЗпП України, відповідно до яких за особою, яка призвана на строкову військову службу, зберігається місце роботи (посада) та середній заробіток, набрали чинності 11 червня 2015 року, тобто після звільнення позивача. Тому, дія цього закону не поширюється на осіб, які були звільненні з роботи до прийняття цього закону.
Пільги та гарантії, які передбачені статтею 119 КЗПП України працівникам, призваним на військову службу в частині збереження за ними місця роботи та виплати середнього заробітку набрали чинності після того, як ОСОБА_1 був звільнений з посади, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ПАТ «Українська залізниця» в особі ВП «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач» без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом від 25 липня 2013 року № 282/ос ОСОБА_1 був прийнятий слюсарем з ремонту рухомого складу 3 розряду дільниці слюсарних робіт цеху з капітального ремонту вагонів відокремленого підрозділу пасажирського вагонного депо станції Бахмач Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» з 25 липня 2013 року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 200 від 25 червня 2014 року, утворено ПАТ «Українська залізниця».
Згідно з додатком № 1 до вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України, Державне територіально - галузеве об`єднання Південно-Західна залізниця входить до переліку державних підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється ПАТ «Українська залізниця».
Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 735 «Питання публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» затверджено статут ПАТ «Українська залізниця».
Згідно з наказом від 19 березня 2015 року № 92/ос 20 березня 2015 року позивач переведений слюсарем з ремонту рухомого складу 3 розряду в цех з ремонту електропоїздів відділення по виготовленню та ремонту запасних частин.
23 березня 2015 року ОСОБА_1 , згідно з наказом № 115/ос від 23 березня 2015 року, переведено складачем поїздів 3 розряду бюро опису вагонів, а з 15 травня 2015 року, наказом від 14 травня 2015 року № 155/ос, звільнено у зв`язку з призовом на військову службу (пункт третій частини першої статті 36 КЗпП України).
Згідно з довідкою від 10 червня 2016 року № ВЧД-9-06/152, виданої відповідачем, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 135,76 грн.
Відповідно до довідки від 06 червня 2015 року № 959, виданої військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, ОСОБА_1 з 18 травня 2015 року проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_1 м. Київ (а. с. 8)
18 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про поновлення його на роботі та виплату середнього заробітку з 16 травня 2015 року, оскільки його звільнено з роботи у зв`язку з призовом на військову службу, а згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада, середній заробіток.
У листі від 29 лютого 2016 року № ВЧД-9-06/60, відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що зміни до статті 119 КЗпП України, якими передбачені пільги та гарантії працівникам, призваним на військову службу, набрали чинності 11 червня 2015 року, тобто після звільнення позивача з роботи. Тому пасажирське вагонне депо станції Бахмач не має підстав поновлювати його на роботі та компенсувати середньомісячний заробіток. Відповідач зазначив, що на момент призову зобов`язаний був звільнити ОСОБА_2 згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України (у редакції, чинній на час призову та звільнення позивача з роботи) підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Статтею 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час призову та звільнення позивача з роботи) визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік.
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на час призову та звільнення позивача з роботи) встановлено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» внесено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року № 116-19, що набрав чинності 08 лютого 2015 року.
Відповідно до пункту 10 «Прикінцеві положення» Глави XII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.
Положення пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України та частини третьої статті 119 КЗпП України приведено у відповідність із частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Законом України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову, що набрав чинності 11 червня 2015 року.
Законом України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України» пункт 3 частини першої статті 36 КЗпП Українивикладено у новій редакції, за якою підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; у частині третій статті 119 КЗпП України слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період», а слова «до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року» словами «до дня фактичної демобілізації».
Таким чином, за працівником, призваним на строкову військову службу після 08 лютого 2015 року (день набрання чинності Законом України від 15 січня 2015 року № 116-19), зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.
Враховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, правильно застосували пункт 3 частини першої статті 36 КЗпП України, частину другу статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та дійшли обґрунтованого висновку про поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнення середнього заробітку за час перебування на строковій службі.

Доводи касаційної скарги про те, що призов на військову службу під час мобілізації та призов на строкову службу є різними видами військової служби, а зміни до статті 119 КЗпП України, відповідно до яких за особою, яка призвана на стокову військову службу, зберігається місце роботи (посада) та середній заробіток, набрали чинності 11 червня 2015 року, тобто після звільнення позивача, не беруться до уваги, оскільки на позивача поширювалися гарантії, визначені частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Бахмач» залишити без задоволення.
Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 22 липня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. А. Стрільчук
Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик