КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року

місто Київ.

Справа № 757/4040/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1527/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого Желепи О.В., суддів Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф., секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року (ухваленого у складі судді Остапчук Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом повідомлення, розміщеного в газеті «Голос України», днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку з викладеним вище, починаючи з 03 жовтня 2018 року цивільні справи, які перебували в провадженні Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області, були перереєстровані в Київському апеляційному суді з проведенням їх автоматизованого розподілу між суддями новоутвореного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2018 року вказана цивільна справи прийнята до провадження цього суду та призначена в судове засідання на 18 жовтня 2018 року в вищенаведеному складі суду, який визначений протоколом автоматичного розподілу справ від 03 жовтня 2018 року.

29 січня 2016 позивач ОСОБА_3 звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_2, та на підставі ст. ст. 1212,1213 ЦК України просив стягнути з останньої безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 323310 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13000 доларів США були ним перераховані відповідачу помилково, без будь-якої правової підстави. Перераховані грошові кошти набуті відповідачем безпідставно і добровільно вона відмовляється їх повертати, а тому він звернувся до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, яка була розглянута Апеляційним судом міста Києва 16 січня 2017 року та задоволена, рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволені.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року за касаційною скаргою ОСОБА_4 переглянуте Верховним Судом. Постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_4 задоволена, Рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що не дивлячись на існування договору № 122/012 від 21.11.2012 року, укладеного між позивачем та компанією STARSVIT OU, позивач помилково здійснив перерахування грошових коштів не на рахунок компанії STARSVIT OU, а на рахунок відповідачки, яка на його вимогу кошти не повернула.

Крім того, скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи і суперечать правильному застосуванню приписів ст. 1212 ЦК України. Також зазначив, що відповідачка не є стороною договору.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи скарги підтримав.

Представник відповідача доводи скарги заперечував, просив залишити рішення районного суду без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів встановила, що рішення суду в даній справі повністю відповідає вищенаведеним вимогам .

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми, можна відокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею, чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним, чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності, зокрема, таких умов:

набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, так як кошти на розрахунковий рахунок відповідача останній перерахував на виконання умов договору, укладеного з компанією «Starsvit OU», яка для виконання його обов'язків за договором надала йому реквізити відповідача, яка є спів засновником цієї компанії та отримала кошти від позивача в порядку заміни кредитора.

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам та вимогам Закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 21.12.2012 між позивачем ОСОБА_1 та компанією «Starsvit OU», в подальшому Агенство», в особі генерального директора ОСОБА_5 було укладено договір №122/012 Про надання юридичних послуг у отриманні громадянства Республіки Угорщина.

Судом встановлено, що 10.01.2013 позивач ОСОБА_1 перевів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «ОТП Банк» на ім'я відповідача ОСОБА_4 - дружини ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 13 000 дол.США, що підтверджується платіжним дорученням № 40881100 (а.с. 7).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтвердив, що реквізити відповідача йому було повідомлені уповноваженим представником компанії ОСОБА_5 електронною поштою. Так як він в цей період не мав можливості перевести кошти за кордон за місцем знаходження компанії, з якою він перебував у договірних відносинах, він прийняв пропозицію перерахувати їх в запропонований спосіб на рахунки відповідача, які були відкриті в Україні. Тобто, сам позивач подію перерахування ним коштів сприймав, як виконання ним договору на реквізити повідомлені представником юридичної особи.

З наявних в матеріалах справи письмових пояснень ОСОБА_5 (а.с.160-161), останній підтверджує, що отримані його дружиною кошти, компанія визнає, як прийняття виконання від позивача зобов'язань за укладеним з фірмою договором, директором якої він є, а його дружина є її співзасновником. При цьому також надає пояснення з приводу того, що «Starsvit OU» в січні 2013 року мала боргові зобов'язання перед ОСОБА_4, а тому вони погодили заміну кредитора і кошти замість компанії були перераховані відповідачем, та зараховані компанією в часткове виконання ним його зобов'язань за договором.

Як пояснив позивач в апеляційному суді загалом він перерахував коштів на виконання договору 15 000 євро, які він передав директору фірми ОСОБА_6, та 13 000 доларів, які перерахував відповідачу.

Оскільки за умовами договору, з урахуванням його умов, позивач сплатив більше коштів, ніж був зобов'язаний, він вважав, що відповідачка має йому повернути, перераховані ним кошти, як безпідставно набуті.

За вищенаведених обставин, отримані відповідачем кошти не є безпідставно набутими, так як не можна зробити висновок, що в січні 2013 року вони набуті без достатньої правової підстави.

Крім того судом не встановлено, що на даний час відпала правова підстава для набуття відповідачем отриманих нею коштів.

Оскільки за обставинами даної справи та дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами не встановлено «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна як в момент його набуття (збереження), так і станом на час розгляду спору, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову, через його безпідставність.

Крім того, перевіряючи доводи заяви відповідача про застосування строків позовної давності, апеляційним судом встановлено, що позивач звернувся з даним позовом 29 січня 2016 року з пропуском трирічного строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України, який має відраховуватись з 10 січня 2013 року, з часу перерахування коштів позивачем, які він просив стягнути, як безпідставно набуті, оскільки саме з цієї дати позивач мав можливість довідатись про порушення свого права. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права .

Доводи скарги про те, що суд не вірно застосував ст. 1212 ЦК України, так як позивач не перебував в договірних відносинах з відповідачем, колегія не приймає. Відсутність таких договірних відносин між сторонами даної справи, не свідчать про те, що отримані ОСОБА_4 кошти , є безпідставно набуті,(отримані без правової підстави), оскільки сам позивач визнає, що він вимагає повернення коштів, які вважає сплаченими в більшому розмірі, ніж він повинен був внести за договором з компанією «Starsvit OU&q? ц;, з урахуванням не отримання ним громадянства.

Доводи позивача про помилковість перерахування ним коштів в січні 2013 року не на рахунки компанії, а на рахунок відповідача спростовуються вищенаведеними поясненнями ОСОБА_1, який визнає, що перераховував кошти на виконання своїх зобов'язань на реквізити, повідомлені другою стороною договору.

Доводи скарги про те, що висновки суду суперечать правильному застосуванню приписів ст. 1212 ЦК України не відповідають дійсності та є припущеннями позивача.

Інші доводи скарги , вищенаведених висновків не спростовують.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив, що відповідач в даній справі права позивача не порушувала, а тому захист прав останнього в обраний ним спосіб не відповідає ні обставинам справи, ні вимогам закону. Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Колегія також роз'яснює, що позивач не позбавлений права захищати свої права, щодо повернення переплачених ним коштів за договором, шляхом звернення з відповідними вимогами до компанії «Starsvit OU&q?шо;.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, понесені витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на сторону позивача. Про відшкодування інших судових витрат учасниками процесу не заявлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Болотов Є.В.

Лапчевська О.Ф.