Справа № 323/3391/17
Провадження № 2/323/196/18
РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

29.10.2018 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Мінаєва М.М,

при секретарі - Тахтаул А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору , - ОСОБА_3, про поділ майна, набутого під час шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить поділити майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власностіїї та відповідача - ОСОБА_2, шляхом виділення їй в натурі житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3, вартістю 82000 грн., а відповідачу виділити в натурі автомобіль ЗАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_3 вартістю 30000 грн., зі сплатою на користь відповідача різниці у вартості спільного майна, що залишиться в натурі у кожного з них, в сумі 26000,00 грн., стягнувши судові витрати з відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 06 жовтня 1984 року по 13 листопада 2007 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу за договором купівлі-продажу, посвідченим 08 липня 2002 р. державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори, сторони придбали житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 33,5 кв. м, житловою площею 12,5 кв. м., зазначений в плані літерою «А» та супутні господарчі і побутові будівлі та споруди: вбиральня літ. «Б»; паркан №1-3; службові добудови літ. «А1». Будинок був оформлений та на ім'я відповідача. Вартість житлового будинку становить, за ствердженням позивача, 82000,00 грн.

Також, перебуваючи у шлюбі, сторони придбали автомобіль ЗАЗ, державний номер НОМЕР_3 1992 року випуску. За ствердженням позивача, його вартість становить 30000,00 грн.

Сторони не змогли досягнути згоди про добровільний поділ майна, у зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду, та вважає, що запропонований нею спосіб майна, враховує інтереси обох сторін.

В ході підготовчого провадження позивач уточнила свої вимоги. Не змінюючи бажаний для себе спосіб поділу спільного майна, позивач просила поновити (за її термінологією - подовжити) строк позовної давності щодо вимог про поділ автомобіля, посилаючись на те, відразу після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати в спірному будинку, і залишається зареєстрованою в ньому, однак вже з відзиву відповідача на позов у цій справі їй стало відомо про те, що відповідач продав автомобіль у 2009 році, а фактично обіцяв їй, що не буде претендувати на його частку в будинку, але зараз перешкоджає їй у користуванні будинком, тому вважає.

Позивач в судові засідання не з'явилась, до суду надіслала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, зазначивши, що позов підтримує в повному обсязі.

У підготовчому судовому засіданні представник позивача позов підтримав, пославшись на викладені в позовні заяві факти та норми права, просив його задовольнити. В судове засідання з розгляду справи по суті представник позивача не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач та його представник в підготовчому судовому засіданні позов не визнали повністю та послались на доводи, викладені у відзиві на позов. Зокрема, зазначили, що після розірвання шлюбу спір щодо поділу майна сторонами був вирішений самостійно у такий спосіб, що позивача залишила спірний будинок та спірний автомобіль відповідачу. З того часу відповідач одноосібно володіє цим майном. У 2009 році відповідач на спірному автомобілі потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, в якій автомобіль зазнав істотних пошкоджень та став непридатним для використання, у зв'язку з чим відповідач залишки автомобіля продав на металобрухт, однак з обліку не зняв. Крім того, позивач не навів жодного доказу того, що зазначене майно придбане за спільні кошти, не наводить джерела придбання та його вартість тому вимоги є абсолютно безпідставними, необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

В судове засідання з розгляду справи по суті відповідач не з'явився, про причини неявки не повідомив.

Представник відповідача судове засідання з розгляду справи по суті не з'явилась, подавши заяву про розгляд справи без її участі та підтримання раніше поданих заперечень.

Третя особа ОСОБА_3 в підготовчому судовому засіданні при вирішення спору поклався на розсуд суду та повідомив, що дійсно придбав у відповідача автомобіль ЗАЗ-Таврія у дуже пошкодженому стані, за свій рахунок його відремонтував, та протягом певного часу користувався. На себе цей автомобіль він не реєстрував, а у серпні 2018 року продав невідомій особі, і подальша доля і місцезнаходження цього автомобіля йому невідомі. Судовий розгляд просив проводити без його участі.

У зв'язку з неявкою всіх учасників справи фіксування розгляду справи по суті технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши надані ними доводи та докази в обґрунтування, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні відносини, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з такого.

У судовому засіданні встановлено, що сторони з 06 жовтня 1984 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Виконавчим комітетом Новоданилівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, актовий запис №8, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 виданим 06 жовтня 1984 року.

Цей шлюб був розірваний 13 листопада 2007 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5, виданим 13 листопада 2017 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Оріхівського районного управління юстиції Запорізької області.

Перебуваючи у шлюбі, сторони придбали житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3

Так, відповідно до відомостей Договору купівлі-продажу, посвідченого 08 липня 2002 року державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області, покупцем житлового будинку АДРЕСА_4 є ОСОБА_2.

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна від 13 грудня 2017 року, право власності на спірний будинок зареєстровано за відповідачем на підставі Договору купівлі-продажу від 08.07.2002 року.

Крім того, за довідкою, наданою Регіональним сервісним центром МВС в Запорізькій області 04.0.2018 року (вих. № 31/8/2345/206), з 11.06.2002 року за відповідачем зареєстрований автомобіль ЗАЗ-110206, реєстраційний номер НОМЕР_3 білого кольору, номер кузову НОМЕР_4.

Розглядаючи подібну за предметом та підставами позову справу № 752/1334/14-ц, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року, зазначив, зокрема, про таке.

У частині першій статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз статті 60 СК України підтверджує встановлення законодавцем презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, така презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Заперечуючи проти позову, відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що спірне майно набуте ним за особисті кошти або в період окремого від позивача проживання, або не в інтересах сім'ї.

Відтак, зазначене у позові майно було набуте сторонами спільно у шлюбі, а тому є об'єктом їх спільної сумісної власності, і може бути поділене у порядку, передбаченому законом.

Статтею 68 Сімейного кодексу України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, підтвердженням чому також є положення ст.368 Цивільного кодексу України.

За таких обставин суд приходить до висновку, що обидва спірні об'єкти майна є спільною сумісною власністю сторін.

Згідно зі ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюб, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя», а також згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2565цс16 від 18.01.2017 року, яка підтримується й практикою Верховного Суду, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до Висновку судової будівельно-технічної експертизи № 04/18 від 22.06.2018 року дійсна ринкова вартість спірного будинку станом на час проведення експертизи становить 107690,00 грн., а вартість половини будинку відповідно - 53845,00 грн.

Крім того, за Звітом про незалежну оцінку легкового автомобіля «ЗАЗ-110206» від 21.08.2018 року, його ринкова вартість (без урахування ПДВ) на дату оцінки становить 21000,00 грн.

Водночас в ході судового розгляду позивач, вимагаючи передання їй в натурі спірного будинку, грошову компенсацію половини вартості спірного майна на депозитний рахунок суду не внесла.

Відповідач категорично не погодився на виплату йому такої грошової компенсації.

Питання про поділ спірного будинку в натурі відповідно до належних сторонам часток, в тому числі про технічну можливість такого поділу, перед судом не порушувалось, а спірний автомобіль є очевидно неподільним в натурі.

На підставі наявних у справі матеріалів суд виходить з неподільності спірного будинку (оскільки інше не встановлено) та наявності підстав для застосування наведених вище положень ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України, тобто для часткового задоволення позову шляхом визнання за кожною з сторін по ? ідеальній частці у спірному будинку із залишенням його у спільній частковій власності сторін.

При вирішенні позовних вимог щодо юридичної долі спірного автомобіля суд бере до уваги таке.

За принципом диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням цього, оскільки стосовно поділу спірного автомобіля позивач не заявила вимог ані про передачу їй цього автомобіля в натурі, ані про визнання за нею права на певну частку у цьому майні, ані про виплату їй грошової компенсації належної їй частки, а запропонований нею спосіб спільного майна не відповідає вимогам чинного законодавства, - в частині вирішення долі спірного автомобіля позов задоволенню не підлягає.

Зазначене не позбавляє позивача права звернутись до суд з іншим позовом про поділ спільного автомобіля у спосіб, що відповідає вимогам чинного законодавства.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача про пропуск позивачем позовної давності, а також про те, що спірний автомобіль ЗАЗ-110206, реєстраційний номер НОМЕР_3 не може бути предметом поділу, оскільки відповідач його продав.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Це узгоджується й із загальним правилом обчислення позовної давності, закріпленим у ст. 261 ЦК України.

При цьому порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (постанова ВСУ № 6-17цс17 від 22.02.2017 року).

Сторонами у справі не заперечується, що після розірвання шлюбу у 2007 році позивач за власною ініціативою та добровільно припинила проживання у спірному будинку, залишившись зареєстрованою у ньому. При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що вони з позивачем фактично досягли домовленості, що будинок залишається відповідачу у власність, оскільки позивач існування такої домовленості заперечила, і взагалі такий правочин має бути укладений нотаріально, а недотримання нотаріальної форми тягне його нікчемність.

Будь-яких доказів, які б вказували на порушення відповідачем прав позивача як співвласника будинку, і взагалі доказів існування спору між сторонами щодо порядку користування цим будинком чи права власності на нього до звернення позивача до суду з цим позовом, жодна з сторін не надала.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Водночас відсутність порушення прав позивача з боку відповідача та, відповідно, відсутність перебігу позовної давності, не є перешкодою для позивача у реалізації її позитивних прав співвласника будинку, в тому числі - для поділу спільного майна, чим позивач вправі скористатись в будь-який час.

З аналогічних підстав суд відхиляє й доводи відповідача про застосування позовної давності за вимогами щодо спірного автомобіля.

Не бере суд до уваги й доводи відповідача про те, що він продав спірний автомобіль, оскільки передання автомобіля у фактичне володіння та користування іншим особам з одночасним залишенням реєстрації автомобіля за відповідачем не може бути розцінене як відчуження автомобіля у власність іншої особи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд виходить з такого.

Уточнюючи позовні вимоги, позивач заявила попередній рахунок судових витрат на суму 15171,60 грн, з яких фактично понесені витрати - 704,00 грн. на оплату судового збору, 10467,60 грн. на оплату професійної правничої допомоги адвоката Лобаченко О.В., та очікувані витрати - 4000,00 грн. на можливе проведення оцінки вартості спірного майна.

Водночас до позову, який був поданий 13.12.2017 року, додана квитанція про сплату судового збору у розмірі 640,00 грн., що відповідає мінімально встановленому розміру судового збору у 2017 році.

Враховуючи вимоги ч.1 ст. 141 ЦПК України, фактично сплачений судовий збір слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Позивач та його представник не надали жодного доказу на підтвердження фактично понесених позивачем витрат на підготовку Висновку судової будівельно-технічної експертизи № 04/18 від 22.06.2018 року та Звіту про незалежну оцінку легкового автомобіля «ЗАЗ-110206» від 21.08.2018 року, а тому суд позбавлений можливості здійснити розподіл цих витрат в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката Лобаченко О.В. позивач надала Договір про надання правової допомоги № 18-09-17 від 18.09.2017 року, а також Розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу без номер і дату.

У зазначеному розрахунку наведений характер наданої правової допомоги та її вартість на загальну суму 10467,60 грн.

Однак цей розрахунок суд не приймає як належний доказ понесених позивачем витрат з огляду на таке.

Як випливає з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до п. 3.1 Договору про надання правової допомоги № 18-09-17 від 18.09.2017 року між позивачем та адвокатом Лобаченко О.В., клієнт зобов'язується сплатити адвокату вартість юридичних послуг адвоката (гонорар), що надаються, у порядку та строки, визначені у додаткових угодах (замовленнях), які є невідємною частиною Договору, шляхом сплати виставлених адвокатом рахунків за послуги.

Водночас позивач не надала документів, зазначених у п. 3.1 Договору, а наданий нею розрахунок вказаним Договором не передбачений як підстава для здійснення фінансових операцій, і взагалі такий розрахунок не є документом первинної фінансової звітності і не є належним доказом готівкового чи безготівкового розрахунку.

За таких обставин у суду також відсутні підстави для розподілу цих витрат в порядку ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. 60, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. ст. ст. 2, 7, 10, 81, 82, 84, 19, 141, 176, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3, про поділ майна, набутого під час шлюбу, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (70500, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), та за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 АДРЕСА_5 ідентифікаційний номер НОМЕР_2), по 1/2 ідеальній частці у житловому будинку,розташованому за адресою: АДРЕСА_6, загальною площею 33,5 кв. м, житловою площею 12,5 кв. м, що складається з будинку літ. «А», вбиральні літ. «Б»; паркану №1-3 та службової добудови літ. «А1», залишивши зазначений будинок у їх спільній частковій власності.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_5 ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (70500, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 320,00 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до Запорізького апеляційного суду безпосередньо або через Оріхівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі, якщо рішення було ухвалене без участі особи, яка його оскаржує, - протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області М.М. Мінаєв