Справа № 466/1761/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2018 року Шевченківського районного суду м. Львова

в складі: головуючого- судді Донченко Ю.В.

при секретарі Репета К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просить стягнути з останніх суму боргу за договором позики оформленим розпискою в розмірі 342 420 грн.. Позов мотивує тим, що відповідачем ОСОБА_2 була отримана грошова позика у розмірі 13.000 доларів США, що підтверджується договором позики (розпискою) від 20.10.2014 року, в якому останній зобовязується повернути борг до 30.12.2017 року. Позика була отримана з відома його дружини відповідача ОСОБА_3, в інтересах сім'ї та остання гарантувала повернення коштів . Однак свого зобовязання відповідачі не виконали , внаслідок чого утворилась заборгованість станом на день подання позову 342 420 грн. На письмову вимогу яка була направлена відповідачам останні не реагують, тому змушена захищати свої права у судовому порядку та просить стягнути з відповідачів борг за договором позики та понесені нею судові витрати.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та дали аналогічні пояснення тим, які викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що дійсно отримував гроші у борг, однак через скрутне матеріальне становище не зміг повернути кошти вчасно.

Відповідач ОСОБА_3 відносно задоволення позову категорично заперечила, та зазначила, що про отримання кредиту чоловіком не знала, своєї згоди на його отримання не давала та жодних коштів від позивача не отримувала, кошти в інтересах сім'ї не використовувались, оскільки із відповідачем ОСОБА_2 шлюб розірвала.

Свідок ОСОБА_4

Заслухавши пояснення позивача, відповідачів, їх представників, покази свідка, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Як вбачається з копії договору позики грошових коштів, у формі розписки 20.10.2014 р., відповідачем ОСОБА_2 було одержано в борг від позивача 13 000 доларів США, які останній зобовязувався повернути до 30.12.2017 року, однак свого зобовязання, як випливає із пояснень позивача - досі не виконав.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з договору позики борг відповідачем мав бути повернутий до 30.12.2018 року. Строк повернення коштів за договором позики минув, одна відповідачем він так повернутий і не був.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав, суд приймає визнання відповідачем позовних вимог, оскільки таке не суперечить закону та не порушує права чи свободи сторін.

Враховуючи, що позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а відповідач, як позичальник, позику не повертає, однак зобовязаний повернути, а саме грошові кошти в розмірі 342 420 грн. то таку суму боргу за невиконання грошового зобовязання слід стягнути на користь позивача в примусовому порядку, оскільки спірні правовідносини між сторонами тривають.

Що стосується вимог до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, суд вважає що такі вимоги є не обґрунтованими виходячи з наступного.

Згідно ч.4 статті 65 Сімейного Кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до встановлених обставин відповідач ОСОБА_2 отримав у борг кошти, при цьому у розписці не зазначено, на які цілі була отримана позика та не вказано, що дружина надавала згоду на її отримання.

В матеріалах справи наявне рішення від 27 червня 2017 року про розірвання шлюбу між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2, даним рішенням встановлені обставини, які відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, не підлягають доказуванню, а саме, що причиною розірвання шлюбу, було зловживання ОСОБА_2 алкогольними напоями та його постійні борги. Даним рішенням встановлено, що подружжя більше року не підтримувало подружніх, сімейних відносин більше року .

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов'язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об'єктивний підхід, оскільки він не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім'ї.

Такі висновки містяться у постановах Верховним Судом України 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13 та від 03.05.2018 р. в справі № 639/7335/15-ц.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте суду не надано жодного доказу, що кошти в розмірі 13 000 доларів США, одержані ОСОБА_2 за договором позики, використані в інтересах сім'ї.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики від 20.10.2014 року з ОСОБА_3 слід відмовити.

У відповідності до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому слід стягнути з відповідача на користь позивача 3424 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263-266, 268, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 612, 1046, 1049 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 в користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1) 342420 /триста сорок дві тисячі чотириста двадцять/ грн. заборгованості за договором позики від 20.10.2014 року та 3 424 /три тисячі чотириста двадцять чотири/ грн. понесених судових витрат, а разом 345 844 (триста сорок п'ять тисяч вісімсот сорок чотири тисячі/ грн.

У задоволені позову про стягнення заборгованості за договором позики від 20.10.2014 року з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Львівської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 05.10.2018 р.

Суддя ОСОБА_5