Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 383/1213/15-ц

провадження № 61-5743 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І.М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-Приватне підприємство «Бобринець-Агро»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області в складі судді Бевз О. Ю. від 14 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області в складі колегії суддів: Потапенка В. І., Черненко В. В., Чорнобривець О. С., від 19 жовтня 2016 року.

Встановив:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Бобринець-Агро» (далі - ПП «Бобринець-Агро») про розірвання договору оренди землі, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що їй з 2001 року на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,82 га, розташована на території Павлогірківської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області. 26 вересня 2008 року між ОСОБА_6 та ПП «Бобринець-Агро» укладено договір оренди цієї земельної ділянки строком на 10 років. Орендна плата, передбачена пунктом 9 договору, складає 3 % від нормативно-грошової оцінки землі. Орендна плата вноситься до 30 грудня поточного року (пункт 11 договору). У разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, справляється пеня у розмірі 0,03 % несплаченої суми за кожен день прострочення (пункт 14 договору). Відповідач не виконує взятих за договором зобов'язань по внесенні орендної плати за землю, починаючи з 2014 року, а тому позивач звернулася до суду з цим позовом, який просила задовольнити на підставі частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» (далі - ЗУ «Про оренду землі»), пунктів 9, 10, 11 договору оренди землі, статей 560, 561, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підставі наведеного, уточнивши позовні вимоги (а. с. 105-108, том 1), ОСОБА_6 просила суд: розірвати договір оренди землі, укладений між сторонами у справі 26 вересня 2008 року; стягнути з відповідача на її користь недоплачену орендну плату за 2014 рік з урахуванням індексу інфляції в розмірі 3 222 грн 25 к, матеріальні збитки в розмірі 205 грн. (витрати на проведення розрахунку заборгованості за 2014 рік Державним підприємством «Кіровоградський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»); стягнути з відповідача на її користь недоплачену орендну плату за 2015 рік з урахуванням індексу інфляції в розмірі 5 094 грн 90 к, матеріальні збитки в розмірі 185 грн. (витрати на проведення розрахунку заборгованості за 2015 рік Державним підприємством «Кіровоградський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»), а всього стягнути 8 707 грн 15 к; стягнути з відповідача на її користь 20 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ПП «Бобринець-Агро» на користь ОСОБА_6 недоплату за оренду землі: за 2014 рік з урахуванням індексу інфляції - 3 222 грн 25 к, матеріальні збитки в розмірі 205 грн; за 2015 рік з урахуванням індексу інфляції - 4 857 грн 92 к, матеріальні збитки в розмірі 185 грн, а всього стягнуто 8 470 грн 17 к Стягнуто з ПП Бобринець-Агро на користь ОСОБА_6 компенсацію за моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. В задоволенні позовних вимог про розірвання договору відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про розірвання договору оренди землі мотивоване тим, що позивачем не доведено істотного порушення її прав відповідачем, оскільки договір оренди діє понад сім років, порушення істотних умов договору щодо виплати орендної плати не має системного характеру.

Задовольняючи позов в частині вимог про стягнення заборгованості по орендній платі та моральної шкоди, районний суд виходив з доведеності та обґрунтованості вимог позову в цій задоволеній судом їх частині.

Додатковим рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 30 червня 2016 року стягнуто з ПП «Бобринець-Агро» на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн 20 к.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2016 року рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14 червня 2016 року та додаткове рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 30 червня2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідачем у повному обсязі виконуються умови договору оренди землі по сплаті орендної плати, заборгованість відсутня і позов у цій частині є безпідставним та не підлягає задоволенню. Оскільки відповідач у повному обсязі виконує взяті на себе зобов'язання по сплаті орендної плати, то апеляційний суд дійшов висновків, що відсутні правові підстави для розірвання договору оренди землі, стягнення моральної шкоди та понесених у справі витрат.

У касаційній скарзі, поданій в листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що:

- апеляційний суд безпідставно залишив без задоволення заяву позивача про залишення позову без розгляду, чим порушив вимоги частини третьої статті 314 ЦПК України 2004 року;

- висновки апеляційного суду про дотримання відповідачем договірних зобов'язань перед позивачем ґрунтуються на припущеннях та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами;

- систематичне невиконання відповідачем умов договору оренди землі є підставою для його розірвання на вимогу однієї із сторін на підставі статті 32 ЗУ «Про оренду землі» та стягнення відповідної заборгованості, однак ці вимоги закону апеляційним судом не враховано при вирішенні спору;

- суд першої інстанції помилково задовольнив позов частково, в той час, коли позовні вимоги у повному обсязі доведені та обґрунтовані належним чином.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2016 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, надано сторонам строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Правом на подання відзиву (заперечення) на касаційну скаргу сторони не скористалися.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,82 га, розташована на території Павлогірківської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області.

26 вересня 2008 року між ОСОБА_6 та ПП «Бобринець-Агро» укладено договір оренди земельної ділянки. Відповідно до пунктів 2, 5, 15-16 цього договору в оренду передається земельна ділянка площею 9,82 га, нормативна грошова оцінка земельної ділянки на момент передачі в оренду становила 86 353 грн, земельна ділянка передається для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір оренди укладений строком на 10 років, орендна плата передбачена пунктом 9 договору, складає 3 % від нормативно-грошової оцінки землі.

В примірнику договору наданого позивачем орендна плата вноситься до 30 грудня поточного року (пункт 11 договору), у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,03 % несплаченої суми за кожен день прострочення. Примітка «до 30 грудня поточного року», дописана від руки. В примірнику, який наданий для огляду в судовому засіданні з відділу Держгеокадастру, запис «до 30 грудня поточного року» відсутній.

Договір оренди земельної ділянки 17 жовтня 2008 року зареєстрований у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії державного підприємства «Центр ДЗК» за № 04. Земельна ділянка орендарю була передана за актом передачі та прийому земельної ділянки в натурі від 26 вересня 2008 року.

Правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем на підставі укладеного між ними договору оренди земельної ділянки, регулюються нормами Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 32 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

У пункті «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Виходячи із аналізу наведених норм, саме систематична несплата орендної плати законодавством визначена як одна з підстав для дострокового розірвання договору оренди землі.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України у постановах від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-977цс16.

Суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні цього спору дійшли протилежних висновків з цього приводу, а саме: районний суд встановив, що несплата відповідачем орендної плати позивачеві мала несистематичний характер, а тому підстави для розірвання договору відсутні; апеляційний суд встановив, що договір не містить погоджених сторонами умов щодо строків внесення орендної плати за землю, тому відповідна плата відповідачем має проводитися на вимогу позивача, а докази про пред'явлення такої вимоги ОСОБА_6 відсутні, тому апеляційний суд вважав, що ПП «Бобринець-Агро» умови договору не порушувало і підстави для його розірвання відсутні.

Повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Статтею 21 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Апеляційний суд дійшовши висновків, що в цьому випадку не можна вважати встановленими за згодою сторін у договорі оренди строків внесення орендної плати за землю, припустився помилки, вважаючи, що внесення орендної плати за землю має відбуватися на вимогу орендодавця.

Так, частиною п'ятою статті 762 (плата за користування майном) ЦК України (параграфу 1 (загальні положення про найм (оренду)) глави 58 (найм (оренда))) передбачено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 2 ЗУ «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що договором між сторонами не встановлено строків внесення орендної плати за землю, то плату за користування земельною ділянкою позивача відповідач мав вносити щомісячно, чого не відбувалося протягом 2014-2015 років, як зазначено у позові та встановлено судом першої інстанції і не спростовано апеляційним судом.

Ці обставини є достатньою підставою для дострокового розірвання спірного договору оренди землі за вимогою ОСОБА_6 на підставі статті 32 ЗУ «Про оренду землі».

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій не застосовано частини п'ятої статті 762 ЦК України в поєднанні із статтями 2, 21, 32 ЗУ «Про оренду землі» при вирішенні спору в частині вимог позову про розірвання спірного договору і, як наслідок, ухвалено в цій частині спору рішення судів які ґрунтуються на припущеннях, то рішення судів першої і апеляційної інстанцій в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення суду про задоволення відповідних вимог позову ОСОБА_6

Підставою інших позовних вимог ОСОБА_6 у цій справі є факт розірвання спірного договору оренди землі та наявність у відповідача заборгованості перед нею по внесенню орендної плати за землю. При цьому, позивачем неодноразово змінювалися позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів (а. с. 21, 108, том 1), а відповідачем за час вирішення судом першої інстанції справи сплачувалася позивачеві плата за землю за 2014, 2015 роки (а. с. 104, том 1).

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд не має процесуальних повноважень на оцінку зібраних у справі доказів, зокрема на підтвердження чи спростування суми відповідної заборгованості та її складових, а тому не може перевірити обґрунтованості позову в цій частині та висновків суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових сум, які всупереч статті 60 ЦПК України 2004 року ґрунтуються на припущеннях та є передчасними.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (частина третя статті 411 ЦПК України).

Ухвалені судами попередніх інстанцій судові рішення в частині вирішення спору про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди (похідна вимога від інших вимог позову) суперечать вимогам статей 60, 213, 214 ЦПК України 2004 року, тому вони підлягають скасуванню з направленням справи у скасованій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Посилання касаційної скарги, що апеляційний суд безпідставно залишив без задоволення заяву позивача про залишення позову без розгляду, чим порушив вимоги частини третьої статті 314 ЦПК України 2004 року, є безпідставними, оскільки ЦПК України 2004 року не передбачає права сторони у справі заявляти апеляційному суду клопотання про залишення позову без розгляду, і це роз'яснено в ухвалі Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2016 року (а. с. 80, том 2).

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської від 14 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_6 до Приватного підприємства «Бобринець-Агро» про розірвання договору оренди землі, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Розірвати договір оренди землі, укладений 26 вересня 2008 року між ОСОБА_6 та Приватним підприємством «Бобринець-Агро», зареєстрований у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр ДЗК» 17 жовтня 2008 року за № 04.

В іншій частині справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська