Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 278/2615/15-ц

провадження № 61-23901св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області у складі судді Зубчук І. В. від 05 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Товянської О. В., Гансецької І. А., Микитюк О. Ю., від 07 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 36 475,00 дол. США зі сплатою 12,96 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 22 квітня 2028 року.

Відповідач свої зобов'язання за договорами не виконувала, у зв'язку з чим станом на 30 липня 2015 року утворилась кредитна заборгованість у розмірі 35 185,49 дол. США, з яких: 30 796,42 дол. США - заборгованість за кредитом, 2 378,88 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 139,95 дол. США - комісія, 183,95 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 11,33 дол. США - штраф (фіксована частина), 1 674,96 дол. США - штраф (процентна складова), що є еквівалентом 776 543,71 грн.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 35 185,49 дол. США, що є еквівалентом 776 543,71 грн, та судові витрати у розмірі 3 654 грн.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05 липня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2008 року у розмірі 35 185,49 дол. США, що еквівалентно 776 543,71 грн, з яких: 30 796,42 дол. США, що еквівалентно 679 676,99 грн, заборгованість за кредитом; 2 378,88 дол. США, що еквівалентно 52 501,88 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом; 139,95 дол. США, що еквівалентно 3 088,70 грн, заборгованість за комісією за користування кредитом; 183,95 дол. США, що еквівалентно 4 059,78 грн, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 11,33 дол. США, що еквівалентно 250 грн, штраф (фіксована частина); 1 674,96 дол. США, що еквівалентно 36 966,37 грн, штраф (процентна складова).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, оскільки ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором не виконала, це є підставою для стягнення з неї грошових коштів за цим договором.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1, відхилено.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 липня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що позичальник зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, кредит погасила не в повному обсязі, тому за нею рахується заборгованість. Кредитний договір на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції недійсним не визнано. Розмір заборгованості визначено згідно з умовами договору та вимогами закону.

У квітні 2017 рокуОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не виконали вимог статті 10, частини першої статті 31, статей 60, 137, 143, 144, 179, 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року, не встановили всіх фактичних обставин справи, що мають значення для справи, зокрема, суди не встановили дійсного розміру та валюти наданого кредиту, не встановили фактичного розміру заборгованості за кредитним договором та її складових, не роз'яснили їй право заявити клопотання про призначення судової економічної експертизи для визначення суми заборгованості, правильності нарахованих процентів за користування кредитними коштами, наслідки не вчинення вказаної процесуальної дії. Натомість, не володіючи спеціальними знаннями з економічних питань та питань бухгалтерського обліку, суди в порушення вимог частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року погодились із наданим банком розрахунком заборгованості, не перевіривши його правильність, та дійшли передчасного висновку про задоволення позову на підставі наданого банком розрахунку заборгованості.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

08 травня 2018 року справа надійшла з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 23 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 36 475,00 дол. США зі сплатою 12,96 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 22 квітня 2028 року.

Відповідач свої зобов'язання за договорами не виконувала, у зв'язку з чим станом утворилась кредитна заборгованість.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору, а саме пунктом 5.1. передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого нарахування банком пені відбувається в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочення (пункт 8.4.), але не менше 1 грн.

Крім того, у пунктах 5.3., 6.4. кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позову.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того,особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановленітакож іЗаконом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Проте суди не звернули уваги на те, що умовами договору передбачено плату за обслуговування кредиту, за надання якої можливе встановлення комісії, однак позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу.

При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок ОСОБА_1, що є незаконним.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

Ухвалюючи рішення в справі, суди попередніх інстанцій зазначені вимоги закону та правові висновки Верховного Суду України до уваги не взяли та дійшли помилкового висновку про одночасне стягнення з відповідача на користь банку комісії, пені та штрафу (фіксована частина та процентна складова).

При цьому, в іншому суди зробили правильний висновок, що оскільки взяті на себе зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_1належним чиномне виконувала, то з неї підлягає стягненню на користь банку заборгованість за кредитним договором, яка складається з боргу за кредитом, процентами за користування ним та пені, розмір якої відповідає умовам договору, тому доводи касаційної скарги щодо розміру кредитної заборгованості не заслуговують на увагу.

Доводи касаційної скарги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті є безпідставними, оскільки суд установив наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказану обставину, - стягнув грошову суму в іноземній валюті.

При цьому, оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року № 6-211цс17.

Крім того, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України), однак ОСОБА_1 з такими вимогами до суду не зверталась.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині стягнення комісії і штрафу (фіксована частина та процентна складова) з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог, в іншій частині судові рішення підлягають залишенню без змін.

У пункті 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаютьсяу разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, ураховуючи часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення комісії і штрафу (фіксована частина та процентна складова), що становить 5,19 % від суми заборгованості за кредитним договором,та відмову в цій частині у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», з останнього на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 227,57 грн, що становить 5,19 % від сплаченого заявником судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року в частині стягнення комісії й штрафу (фіксована частина та процентна складова) скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення комісії і штрафу (фіксована частина та процентна складова) відмовити.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 227,57 грн (двісті двадцять сім гривень п'ятдесят сім копійок) на відшкодування сплаченого судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк