Справа № 541/2734/16-ц
Номер провадження 2/541/17/2018
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 жовтня 2018 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Городівського О.А.,

за участю секретаря судових засідань - Ніколаєнко М.В.

розглянувши у порядку загального провадження цивільну справу

за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим будинком

та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності та визнання недійсним договору дарування житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

28.11.2016 ОСОБА_2 звернулась до Миргородського міськрайонного суду з позовною заявою, в якій просила визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1, з дня вибуття 15.06.2015 .

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що вона є одноособовим власником будинку АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 18.06.2016. Відповідно договору її син ОСОБА_4 подарував їй вказаний будинок. Відповідачка, ОСОБА_3, є колишньою дружиною її сина, ОСОБА_4, зареєстрована та проживала в ньому з 28.03. 2003 по 15.06.2015.

З 15.06.2015 відповідачка не проживає в будинку, забрала свої речі і виїхала проживати до іншого помешкання. Так як відповідачка не проживає у будинку більше одного року, посилаючись на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, позивач просить задовольнити її позовні вимоги.

Ухвалою суду від 29.11.2016 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

28.02.2017 ОСОБА_3 скориставшись своїм правом до початку судового розгляду подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 та ОСОБА_4. В зустрічній позовній заяві виклала прохання постановити рішення, яким визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя будинок АДРЕСА_1 та визнати недійсним договір дарування вказаного будинку від 18.06.2016, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

В обґрунтування позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_3 вказує, що вона з ОСОБА_4 перебувала в шлюбі в період 11.09.1993 по 25.10.2014. ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 отримав в дар на підставі договору дарування житловий будинок АДРЕСА_1 На момент дарування будинок в цілому складався з житлового будинку А-1, загальною площею 35.9 м2, погребу , літньої кухні В, колодязя № 1, огорожі, сараю Д, сараю Г, вбиральні Е, замощення, газопроводу.

Позивачка по зустрічному позову вказує, що за час шлюбу спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості в наслідок спільних трудових та грошових затрат членів сім'ї. Здійснено добудову до будинку А-1, в складі якої тамбур 1-9 площею 1,7 м2., коридор 1-7 площею 3,9 м2., кухня 1-8 площею 14,2 м2, ванна 1-10 площею 2,6 м2, туалет1-11 площею 1,4 м2, коридор 1-12 площею 4,1 м2, весь будинок обладнано системою опалення з встановленням котла, замінені всі вікна та дах на будинку, будинок обладнано системою водопостачання та водовідведення. Тому вона претендує на визнання будинку спільним майном колишнього подружжя на підставі ст. 62 СК України.

25.10.2014 року шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано, однак вона залишилась проживати в спірному будинку. ОСОБА_3 вказує на те, що лише з первісної позовної заяви вона дізналась про те, що її колишній чоловік ОСОБА_4 подарував спірний будинок своїй матері, ОСОБА_2 Однак укладення договору відбулося без її згоди, що на переконання позивачки є підставою для визнання його недійсним. Стверджує, що при укладенні договору дарування порушені положення ст. 65 СК України, у зв'язку з чим просить визнати недійсним зазначений договір.

Ухвалою суду від 06.03.2017 відкрито провадження у справі за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання будинку АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності та визнання недійсним договору дарування даного будинку, укладеного між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Також прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловими приміщеннями будинку АДРЕСА_1.

За клопотання представника ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_5, по справі ухвалою суду від 31.05.2017 призначено будівельно-технічну експертизу. На вирішення експертизи поставлено запитання : «Яка вартість будинковолодіння, що розташоване за адресою : АДРЕСА_1, на час проведення експертизи у стані, який існував до проведення добудови до будинку а1 в складі якої : тамбур 1-9 площею 1,7 м2, коридор 1-7 площею 3,9 м2, кухня 1-8 площею 14,2 м2, ванна 1-10 площею 2,6 м2, туалет 1-11 площею 1,4 м2, коридор 1-12 площею 4,1 м2, обладнання будинку системою опалення з встановленням котла, заміни всіх вікон, заміни даху, обладнання системи водопостачання та каналізації, так і в стані після проведення зазначених добудов і робіт?»

У висновку експерта № 1639/1640 складеного 30.01.2018 викладено, що ринкова вартість домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 на час проведення експертизи у стані, після проведення добудови до будинку а1 в складі якої : тамбур 1-9 площею 1,7 м2, коридор 1-7 площею 3,9 м2, кухня 1-8 площею 14,2 м2, ванна 1-10 площею 2,6 м2, туалет 1-11 площею 1,4 м2, коридор 1-12 площею 4,1 м2, обладнання будинку системою опалення з встановленням котла, заміни всіх вікон, заміни даху, обладнання системи водопостачання та каналізації складає: 563790 грн.

Ринкова вартість домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 на час проведення експертизи у стані, до проведення добудови до будинку а1 в складі якої : тамбур 1-9 площею 1,7 м2, коридор 1-7 площею 3,9 м2, кухня 1-8 площею 14,2 м2, ванна 1-10 площею 2,6 м2, туалет 1-11 площею 1,4 м2, коридор 1-12 площею 4,1 м2, обладнання будинку системою опалення з встановленням котла, заміни всіх вікон, заміни даху, обладнання системи водопостачання та каналізації складає: 344710 грн.

В судові засідання позивачка по первісному позову ОСОБА_2 не з'являлась. Розгляду справи проводився без її особистої участі з урахуванням заяви від 05.01.2017 (а.с. 28)

Позивачка по зустрічному позову ОСОБА_3 також особисто в судові засідання не з'являлась, посилаючись на стан здоров'я (а.с. 180). Судовий розгляд проводився за участю її представник, адвоката ОСОБА_5 , який заперечив первісний позов ОСОБА_2 з підстав того, що ОСОБА_3 являється співвласником будинку, а тому не може бути визнана такою, що втратила право на його користування.

В судовому засіданні інтереси відповідача по зустрічному позову, ОСОБА_4, представляла, ОСОБА_6, яка заперечувала вимоги ОСОБА_3 В Своїх поясненнях та письмових запереченнях представник вказувала, що спірний будинок належав ОСОБА_4 на підставі договору дарування, а тому являвся його особистою приватною власністю. Доказів, що він якісно збільшився саме в період шлюбу, відповідач за первісним позовом, ОСОБА_3, суду не надала. Окрім того жодних правових підстав, які визначені ст. 203 та 215 ЦК України для визнання недійним договору дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував спірний будинок своїй матері, у зустрічному позові не вказано. З приводу висновку експерта представник вказувала на те, що експерт не врахувала тенденції загального подорожчання нерухомого майна, а тому його результати не об'єктивно відображає ринкову вартість будинку до та після проведення добудови.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу та свідчення свідків, приходить до висновку, що первісний позов не підлягає до задоволення, а вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.09.1993 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, який розірвано 25.10.2014. В період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 отримав в дар будинок АДРЕСА_1, який в цілому складався з житлового будинку А-1, загальною площею 35.9 м2, погребу , літньої кухні В, колодязя № 1, огорожі, сараю Д, сараю Г, вбиральні Е, замощення, газопроводу.

В період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за рахунок спільних коштів, особистою трудовою участю та участю їх близьких родичів проведено ремонтні роботи в спірному будинку. Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи № 1639/1640 складеного 30.01.2018 та свідчень свідків допитаних в ході судового розгляду встановлено, що у період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відбулись зміни складу приміщень житлового будинку, їх площі, об'ємно-планувального рішення, що є підставою для ствердження того, що в будинку проводились перепланування та ремонтно-будівельні робити. За період сумісного проживання подружжям в даному будинку були проведені роботи по влаштуванню системи водопостачання, водовідведення, опалення з встановленням котла, ремонтно-будівельні роботи по заміну вікон та даху.

Вартість будинку з урахуванням проведених робіт в період шлюбу збільшилась на 219080 грн., а в відсотковому виразі на 63,55 % від вартості будинку, з момент набуття права власності ОСОБА_4 Дане збільшення, являється не наслідком загальної тенденції до збільшення вартості нерухомості або девальвації національної валюти, як то стверджує представник відповідача ОСОБА_6 Підтвердження висновку суду являється висновок експерта, яким встановлювалась ринкова вартість будинку не на момент набуття права власності ОСОБА_4, а в обох випадках на момент проведення експертизи, з урахуванням добудови та без неї.

Відповідно до ст. 25 КпШС України, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

В частині 1 статті 62 СК України, норми якого діють з 2004 року по даний час, визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

При цьому необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність «істотного збільшення його у вартості». Оскільки поняття «істотне збільшення вартості майна» є оціночним, конкретне рішення щодо задоволення або відхилення позову приймається судом з урахуванням усіх обставин справи.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 протягом шлюбу провели будівельні та ремонтні роботи в спірному будинку, які збільшили його вартість на 63, 55 %, а також те, що дані будівельні роботи були капітальними та призвели до збільшення якісних характеристик будинку (збільшення загальної та житлової площі), суд вважає, що відбулося істотне збільшення вартості майна спірного майна. А тому позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання спірного будинку спільною сумісною власністю підлягають до задоволення.

Важливим елементом для вирішення наступної частини позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 18.06.2016, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо спірного житлового будинку є момент виникнення права спільному сумісної власності в подружжя на підставі положень статей 25 КпШС України та статті 62 СК України.

Чинним законодавством чітко не визначено в який момент особиста приватна власність одного з подружжя під час спільного проживання та спільних трудових чи грошових затрат набуває правового режиму спільної сумісної власності. Враховуючи, що подружжя може добровільно змінити правовий статус майна, що належить одному з них, подавши відповідні заяви до органів, які здійснюють державну реєстрацію прав, як під час шлюбу так і після його розірвання, а у разі спору вирішити його правовий режим в судовому порядку. Суд приходить до переконання, що момент перетворення правового режиму майна на підставі статей 25 КпШС та 62 СК України пов'язаний не з моментом прийняття рішення судом про віднесення майна до спільної сумісної власності, або її реєстрації, а з моментом істотного збільшення вартості даного майна (звершення будівельних робіт з перетворення (поліпшення) нерухомого майна).

Враховуючи те, що судом встановлено, що істотне збільшення вартості спірного будинку відбулось за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 11.09.1993 по 25.10.2014. То на момент укладення спірного договору дарування 18.06.2016 між ОСОБА_4 та його матір'ю ОСОБА_2, будинок, що розташоване по АДРЕСА_1 мав правовий статус спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Відповідно до статей 369, 578 ЦК України: співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не повідомили ОСОБА_3 про укладення договору дарування спірного будинку. Отже, за встановлених судом обставин, спірний будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3. Відчуження цінного майна, що є спільною сумісною власністю, одним із співвласників, без згоди на те іншого співвласника є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Наразі, зазначені ОСОБА_3, обставини, як підстави для позову в частині визнання недійсним оспорюваного договору дарування знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню.

Задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 є підставою для відмови у задоволенні первісного позову. Відповідно до правових наслідків недійсності правочину, визначених статтею 216 ЦК України, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання правочину. Тобто ОСОБА_3 являється співвласником будинку по АДРЕСА_1 а тому не може бути визнана такою, що втратила право на проживання в ньому, незалежно від часу протягом якого вона не проживала в ньому. Положення ст. 167 ЖК України та ст. 405 ЦК України на які в первісному позові посилається ОСОБА_2 не поширюються на власника жила, а стосуються лише наймача жила, членів його сім'ї, а також членів (колишніх членів) сім'ї власника житла.

Так як позовні вимоги зустрічного позовну ОСОБА_3 задоволенні повність, та одна з них стосувалась лише одного з відповідачів, ОСОБА_4, а саме про визнання майна спільною сумісною власністю, а друга позовна вимога стосувалась обох відповідачів, суд відповідно до положень ст. 141 ЦПК України проводи розподіл судових витрат наступним чином. З ОСОБА_2, на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені судові витрати в сумі 3593,6 грн., що складається з 50% вартості проведеної експертизи, 3273 грн. 60 коп., та 50 % суми судового збору за вимогу про визнання недійсним договору дарування, 320 грн.). З ОСОБА_4, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягають стягненню понесені судові витрати в сумі 4739,56 грн., що складається з 50% вартості проведеної експертизи, 3273 грн. 60 коп., 50 % суми судового збору за вимогу про визнання недійсним договору дарування, 320 грн. та 100 % судового збору сплаченого позивачем за вимогу про визнання майна спільною сумісною власністю 1145 грн. 96 коп.

Керуючись ст.62 СК України, ст. 167 ЖК України, ст. 203,215, 405 ЦК України , 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити в повному обсязі у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1

Задовольнити повністю зустрічну позовну заяву ОСОБА_3.

Визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір дарування від 18 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1) зареєстрована АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована в АДРЕСА_1, понесені судові витрати в сумі 3593,6 грн.

Стягнути з ОСОБА_4, (РНОКПП НОМЕР_2) зареєстрована АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована в АДРЕСА_1, понесені судові витрати в сумі 4739,56 грн.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 28 жовтня 2018 року.

Суддя : О.А. Городівський