Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 367/4829/16-ц

провадження № 61-20587св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її адвокатом Корчевним Андрієм Васильовичем, на рішення Апеляційного суду Київської області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Коцюрби О. П.,

Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовомдо

ОСОБА_5 про визнання удаваним правочину та визнання майнових прав на квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2010 року між нею та

ОСОБА_5 було укладено попередній договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №3098. Відповідно до умов правочину, відповідач зобов'язався в строк до 15 жовтня 2010 року передати у її фактичне користування частину житлового будинку/квартиру в придатному для проживання стані, та не пізніше 30 лютого 2011 року укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку/квартири у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1.Вказує, що на виконання попереднього договору вона передала відповідачу грошові кошти в якості авансу у розмірі 316 000,00 грн.Вважає, що попередній договір є удаваним правочином, оскільки на її думку, вчинений з метою приховання іншого правочину - інвестиційного договору купівлі-продажу майнового права на частку в об'єкті будівництва.

У зв'язку з викладеним просилавизнати попередній договір від 30 липня

2010 року удаваним правочином, визнати за нею майнове право на частку в об'єкті будівництва житлового будинку за будівельним адресом: АДРЕСА_2, площею 40 кв. м, розташованої на першому рівні вказаного будинку, судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 жовтня

2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звернувся до суду з вимогами щодо захисту свого порушеного права після спливу загальної позовної давності тривалістю у три роки та не просив визнати поважними причини пропуск строку позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позовуОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання удаваним правочину та визнання майнових прав на квартиру відмовлено з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що укладений між сторонами попередній договір, не може вважатись удаваним, оскільки договір регламентує правовідносини попередньої домовленості сторін, у тому числі і майбутніх - передачу у користування, укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку/квартири за вказаною адресою, тому на підставі положень статті 635 ЦК України, сттей 10, 11, 58-60, ЦПК України

2004 року позовні вимоги єнеобґрунтованими.

У касаційній скарзі поданій в інтересах ОСОБА_4 адвокатом

Корчевним А. В., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, або направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона не погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимог, оскільки в рішенні не наведено жодного юридичного аргументу та відсутні посилання на норми права, які б могли підтвердити такий висновок суду. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції без правових підстав відмовив їй у захисті права, чим обмежив дію цивільного закону та встановив неіснуючі обмеження для видів правочинів в України, які можуть або не можуть бути удаваними, а також примусив позивача захищати свої права не у спосіб, визначений законами України, а на підставі удаваного правочину, який не має юридичного значення, оскільки правовідносини мають визначатися виключно правилами правочину, який сторони насправді вчинили, а саме: за правилами купівлі-продажу майнового права.

Заперечення до суду касаційної інстанції від сторони у справі не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 30 липня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено попередній договір (а. с. 7-8, 36).

Згідно умов цьогодоговору відповідач зобов'язувався в строк до 15 жовтня 2010 року передати у фактичне користування ОСОБА_4частину житлового будинку/квартиру в придатному для проживання стані, та не пізніше 30 лютого 2011 року укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку/квартири у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

На виконаня умов попереднього договору ОСОБА_4 передала відповідачу, а він прийняв грошові кошти в якості авансу у розмірі

316 000,00 грн, що еквівалентно 40 000,00 доларів США (пункт 2 договору).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім

є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Таким чином, попередній договір створює для сторін одне основне зобов'язання: укласти протягом узгодженого терміну певний тип цивільно-правового договору на заздалегідь узгоджених умовах.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі 30 липня 2010 року уклали попередній договір, яким лише висловили свій намір на майбутнє, через певний проміжок часу укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, проте позивачем не було надано до суду доказів того, що між нею та відповідачем після укладення попереднього договору дійсно було укладено основний договір, який вона хоче визнати удаваним правочином.

Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦКУкраїни) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Позивач просить визнати удаваним правочином попередній договір, яким сторони лише висловили своє зобов'язання у майбутньому, через певний проміжок часу, укласти основний договір купівлі-продажу.

Отже, удаваним можна визнати лише укладений між сторонами правочин, який породжує для їх взаяємні права та обов'язки.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, ОСОБА_4 в порушення вказаних вимог не було надано належних доказів на підтвердження факту кладання між нею та відповідачем договору купівлі-продажу нерухомого майна, який на її думку може бути визнаний судом удаваним, тому що попередній договір в силу своєї правової природи не є правочином, який породжує взаємні права та обов'язки сторін спрямовані на реальне настання тих чи інших умов договору.

Отже, суд апеляційної інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі належним чином оцінених доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що попередній договір не може вважатися удаваним.

Доводи касаційної скарги, поданої в інтересах ОСОБА_4 адвокатом Корчевним А. В., не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її адвокатом Корчевним Андрієм Васильовичем, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик