Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 325/1387/15-ц

провадження № 61-25690св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 27 липня 2017 року у складі судді Пантилус О. П. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 07 травня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 57 425 доларів США зі сплатою 12 % річних зі строком погашення до 07 травня 2014 року. Додатковим договором до кредитного договору процентна ставка була збільшена до 13 % річних. Відповідач свої кредитні зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 01 липня 2015 року заборгованість перед банком становить 22 882,67 доларів США, з яких: 14 940,81 доларів США - заборгованість за кредитом, 3 213,32 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків, 351,86 доларів США - пеня за прострочення відсотків, 2 111,99 доларів США - пеня за прострочення кредиту, 416,05 доларів США - 3 % річних від простроченої суми відсотків по кредиту, 1 848,64 доларів США - 3 % річних від простроченої суми кредиту.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Ощадбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 07 травня 2007 року у вказаному вище розмірі.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ «Ощадбанк» відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «Ощадбанк» задоволено частково.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати відсотків, пені та 3 % річних, а справа у цій частині направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 27 липня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Ощадбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків спливу такого строку було заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Висновків щодо обґрунтованості позову суд не висловив.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Ощадбанк» залишено без задоволення. Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 27 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи та вимогам норм матеріального права, на підставі яких суд розглянув справу.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції правильно встановив обставини щодо спливу строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, та правомірно відмовив у задоволенні вимог банку.

Апеляційний суд також не вказав про обґрунтованість чи не обґрунтованість позовних вимог банку.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Ощадбанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки суду касаційної інстанції при новому розгляді справи та безпідставно відмовили банку у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, пені та 3 % річних у межах строку позовної давності: три роки (відсотки) та один рік (пеня), до звернення до суду з цим позовом.

При цьому особа, яка подала касаційну скаргу, вказує, що суди не врахували правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16, відповідно до яких Верховний Суд України дійшов висновку, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання процентів за користування кредитом і штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Посилаючись також на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 року, заявник вважає, що оскільки кошти за спірним кредитним договором у належному розмірі повернуто не було, то проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності до дня звернення банку до суду з позовом.

08 грудня 2017 року ОСОБА_5 надіслав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу банку, в якому вказує про те, що доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та не впливають на правильність вирішення справи. Вважає, що банком дійсно пропущено строк позовної давності до вимог, які переглядалися при новому розгляді справи, а він заявляв у суді першої інстанції відповідну заяву про застосування наслідків спливу такого строку.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків (стаття 611 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Встановивши, що рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 29 березня 2010 року, яке набрало законної сили 09 квітня 2010 року, з ОСОБА_5 на користь банку було стягнуто заборгованість за спірним кредитом, тобто позичальник 10 квітня 2009 року повинен був сплатити заборгованість повністю, але не сплатив, із цієї дати банк довідався про порушення свого права на отримання всієї суми заборгованості та мав право впродовж строку позовної давності звернутися до суду за захистом своїх прав, проте пред'явив позов тільки у липні 2015 року, суди правильно відмовили у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати відсотків, пені та 3 % річних.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги з посиланням на неврахування судами попередніх інстанції правових висновків Верховного Суду України про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання процентів за користування кредитом і штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. А також те, що проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності до дня звернення банку до суду з позовом.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 року.

Постановою від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) ВеликаПалата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у вказаних постановах дійшла правового висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.

Таким чином у справі, яка переглядається, після рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 29 березня 2010 року, яким на користь банку з ОСОБА_5 була достроково стягнута кредитна заборгованість за кредитним договором від 07 травня 2007 року у повному обсязі, банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України, проте звернувся до суду з позовом про стягнення 3 % річних після спливу строку позовної давності, про застосування наслідків якого було заявлено відповідачем у суді першої інстанції, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи, правильно встановили правовідносини, які склалися між сторонами, та закон, який їх регулює, вірно вирішивши справу по суті у частині, яка була направлена судом касаційної інстанції на новий розгляд, відмовивши у задоволенні позову ПАТ «Ощадбанк» у цій частині.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 27 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк