Житомирський апеляційний суд
Справа №278/679/16-ц Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 46 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №278/679/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи: Будинкоуправління №3 Житомирської КЕЧ району, орган опіки та піклування Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, служба у справах дітей Житомирської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом та з урахуванням уточненої позовної заяви від 31 травня 2017 року, просив із підстав, передбачених ст.ст.71-72 ЖК Української РСР, визнати ОСОБА_2 (колишню дружину), ОСОБА_3 (доньку) та малолітніх дітей останньої (онуків позивача) - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_5 Житомирської області (а.с.1-2 т.2). Свої вимоги обґрунтовував тим, що з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого народилася донька ОСОБА_3 У 1993 році на сім'ю у складі трьох осіб отримав спірну квартиру. Після розірвання шлюбу в 1998 році колишня дружина із донькою ОСОБА_3 залишила квартиру і з того часу ці особи за місце реєстрації не проживають. Згодом ОСОБА_3 зареєструвала у квартирі ще двоє своїх малолітніх доньок - ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Органом місцевого самоврядування складено акт про не проживання відповідачів у спірному житлі. Проте добровільно знятися з реєстрації колишня дружина та його донька не бажають та тягар утримання квартири (сплата комунальних послуг) лягає на нього, що порушує його права.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2018 року позов задоволено частково, чим фактично відмовлено у задоволенні позову щодо доньки та малолітніх онуків. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною кватирою та вирішено питання судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині не визнання доньки та двох малолітніх онуків втратившими право на користування спірною кватирою, позивач подав апеляційну скаргу у відмовленій частині. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати доньку та онуків такими, що втратили право на користування квартирою. Зокрема зазначає про те, що суд залишив поза увагою письмові докази, які підтверджують факт проживання ОСОБА_3 із доньками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у м. Житомирі за адресою: АДРЕСА_1. Відповідачі також не надали доказів, які б свідчили про поважність причин, із яких вони не проживають у спірній квартирі. Не надана належна оцінка висновку органу опіки та піклування відносно того, що в спірній квартирі відсутні й умови для проживання, в тому числі для харчування та навчання, дітей. Отже, на думку позивача, суд безпідставно не застосував положення норм ст.ст.71,72 ЖК України до доньки та її дітей.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивач також не проживає в спірній квартирі, оскільки мешкає у АДРЕСА_2 та намагається зняти з реєстраційного обліку рівноправних користувачів спірного житла, щоб отримати в подальшому право приватизувати спірну кватиру без них. Наразі вона не може проживати у спірній квартирі. Позивач чинить їй перешкоди - змінив замки, відмовився надати ключі. Газ відключений. Вона одна виховує двох малолітніх доньок. ОСОБА_6 є інвалідом із дитинства. За віком та станом здоров'я діти потребують належних умов для проживання, але в силу скрутного матеріального становища вона не здатна вирішити питання щодо подолання перешкод у доступі до житла та привести спірну квартиру в стан, придатний для проживання у ній дітей. Частково несе тягар утримання спірного житла та періодично з'являється за місцем реєстрації, оскільки інтерес до нього не втратила.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України у частині відмови у визнанні втратившими право на користування спірною кватирою відповідачами ОСОБА_3 та її малолітніми доньками, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарги не може бути задоволена в оскарженій частині з огляду на наступне.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що двокімнатна квартира АДРЕСА_3 була надана на сім'ю у складі трьох осіб: позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 (дружини на час надання та наразі колишньої) та відповідача ОСОБА_3 (доньки подружжя на час надання, а наразі колишнього) (а.с.5 т.1).

Із довідки Будинкоуправління №3 Житомирської КЕЧ району від 11 лютого 2016 року №178 вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (колишня дружина позивача), ОСОБА_3 (донька позивача та відповідача ОСОБА_2.), ОСОБА_7 (син позивача), ОСОБА_4 (онука позивача та донька відповідача ОСОБА_3.) та ОСОБА_5 (онука позивача та донька відповідача ОСОБА_3.) (а.с. 4 т.1).

Сторони не заперечують тієї обставини, що спірна квартира не приватизована.

За змістом статей 71,72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснено у пунктах 10,11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї, суд може продовжити пропущений строк.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.

Так, на час розлучення батьків ОСОБА_3 досягла віку лише шести років, а відтак не могла самостійно визначатися із місцем свого проживання.

Між батьками склалися неприязні відносини, внаслідок чого виник спір щодо користування квартирою АДРЕСА_5 Житомирської області. Рішенням Житомирського районного суду від 24 червня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні їх позовів один до одного про визнання втратившими право користування спірною кватирою (а.с.162-166 т.1). У 2010 році ОСОБА_2 зверталася до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні цією квартирою (а.с.61-62 т.1), а у 2008 році - до міліції із заявою про те, що ОСОБА_1 змінив на вхідних дверях замки (а.с.63 т.1). Із акта від 06 лютого 2017 року слідує, що з 2003 по 2008 роки через перешкоди зі сторони батька у користуванні квартирою ОСОБА_3 мала можливість проживати із матір'ю у спірній квартирі періодично.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року, не досягнувши віку вісімнадцяти років, ОСОБА_3 народила доньку ОСОБА_4, а ІНФОРМАЦІЯ_4 року - доньку ОСОБА_5 (а.с.173,185 т.1). На час звернення позивача до суду дівчатка досягли віку відповідно шести та одного року. ОСОБА_3 є одинокою матір'ю та її родина відноситься до малозабезпеченої (а.с.171 т.1). Окрім того, старша донька ОСОБА_4 є інвалідом дитинства, у неї видалена нижня частина легенів, вона часто хворіє та потребує постійного особливого догляду, що підтверджується медичними довідками (а.с.174-184 т.1). Із акта від 01 жовтня 2016 року слідує, що через вчинення батьком перешкод ОСОБА_3 періодично проживала у спірній квартирі по 2016 рік (а.с.242 т.1).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 08 грудня 2017 року №891 та висновку опікунської ради Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, тобто органу опіки та піклування за місцем знаходження спірного майна, у сім'ї конфлікт, члени спілкуються лише в судових засіданнях, що призвело до неможливості спільного проживання. У даній квартирі відключений природний газ та не створено належних умов для повноцінного проживання дітей (а.с.170-171 т.2).

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

На підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_3 та її малолітніх дітей такими, що втратили право на користування спірною квартирою, оскільки матеріалами справи підтверджуються довготривалі неприязні стосунки доньки із батьком, який перешкоджає у проживанні останньої у спірній квартирі, а в силу життєвих обставин (одна виховує дітей та потерпає від матеріальної скрути) остання наразі не здатна розв'язати питання щодо спірної квартири та привести її у належний санітарний і побутовий стан, щоб там могли проживати її малолітні діти, які в силу віку та хворобливого стану здоров'я не можуть знаходиться в умовах, що будуть шкодити їх здоров'ю. Останні роки найвищі інтереси дітей не дозволяють їх матері проживати із ними за місцем реєстрації, щоб не наражати їх на небезпеку, а тому відповідач ОСОБА_3 із дітьми не проживає у спірному житлі з поважних причин.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що ОСОБА_3 із доньками проживає у м. Житомирі за адресою: АДРЕСА_1 та матері дітей на праві власності належить частина цієї квартири не змінюють висновків суду першої інстанції, оскільки позов заявлений з підстав, передбачених ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР, а не з підстав ст.107 цього кодексу. Окрім того, у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснила, що вона не вибувала з місяця реєстрації на постійне проживання до іншого населеного пункту. У двокімнатній квартирі, частина якої належить їй на праві власності, вона із дітьми не проживає, бо там відсутні зручності: вода та туалет на вулиці, ванна кімната відсутня, а в одній кімнаті відсутнє вуличне освітлення. Обставини щодо благоустрою підтверджуються актом обстеження житлових умов від 18 січня 2018 року, складеним комісією органу опіки та піклування Житомирської міської ради, а тому не викликають сумніву в апеляційного суду (а.с.183 т.2). Окрім того, ОСОБА_3 пояснила, що вимушена тимчасово проживати у кімнаті гуртожитку по вулиці Космонавтів у м. Житомирі, а спірна квартира зачинена, бо батько проживає у АДРЕСА_6

Решта доводів апеляційної скарги відносно того, що ОСОБА_3 не надала доказів, які б свідчили про поважність причин із яких вона не проживає у спірній квартирі та не надання судом першої інстанції належної оцінки висновку органу опіки та піклування не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосується переоцінки доказів та спростовується вищевикладеним, а тому не потребує додаткового правового обґрунтування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Із огляду на вищевикладене, апеляційний суд відповідно до положень ст.375 ЦПК України залишає рішення суду в оскарженій частині без змін.

Рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині визнання відповідача ОСОБА_2 втратившою право на користування спірною квартирою, а тому апеляційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у задоволеній частині, що відповідає принципу диспозитивності.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 29 жовтня 2018 року.