Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 183/4741/15-ц

провадження № 61-18717св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Україна»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року у складі судді Майної Г. Є. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року у складі суддів: Пищиди М. М., Демченко Е. Л., Каратаєвої Л. О.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Україна» (далі - ТОВ «Інтерпайп Україна») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позову зазначав, що відповідно до наказу № 217-П від 15 травня 2013 року він був прийнятий на роботу на посаду керівника відділу доставки залізничним транспортом управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна». 27 квітня 2015 року його попереджено, що в зв'язку з необхідністю проведення організаційних заходів, з метою раціонального використання матеріальних, трудових та фінансових ресурсів, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці управління логістики виводиться із штатного розпису, 45 співробітників управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна» підлягають звільненню, в тому числі й він. 18 травня 2015 року йому запропоновано шість вакантних посад, жодна з яких не відповідала його спеціальності, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та рівню оплати праці. Наказом № 497-У від 30 червня 2015 року його звільнено з займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України з вказаної дати, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис.

Посилаючись на те, що зміни в організації виробництва і праці відповідача, тобто фактичне скорочення чисельності або штату працівників, не відбулися, всупереч вимогам частини третьої статті 49-2 КЗпП України йому не пропонували посаду керівника відділу з доставки продукції залізничним транспортом та відвантаження зовнішніх складів, яку запропоновано спеціалісту відділу доставки залізничним транспортом управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна» ОСОБА_2, та уточнивши позов, ОСОБА_1 просив визнати його звільнення з займаної посади керівника відділу доставки залізничним транспортом управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна» незаконним; скасувати наказ № 497-У від 30 червня 2015 року про його звільнення з займаної посади керівника відділу доставки залізничним транспортом управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна»; поновити його на роботі та стягнути невиплачену заробітну плату і середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з врахуванням індексації в розмірі 427 552 грн 28 коп.; стягнути на його користь суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 24 131 грн 64 коп. та моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 50 тис. грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Інтерпайп Україна» на користь ОСОБА_1 34 472 грн додаткової заробітної плати (дана сума визначена без утримання податку й інших платежів). В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при вивільненні працівників відповідач запропонував ОСОБА_1 вакантні посади та професії, від яких він відмовився, про що власноруч розписався 18 травня 2015 року. Як вбачається з наданих суду штатних розкладів, чисельність працівників підприємства відповідача дійсно зменшилась з 611 працівників до 574 працівників, а в штаті станом на день звільнення позивача відсутня посада «Начальник відділу доставки залізничним транспортом Управління логістики». Відхиляючи доводи позивача про врахування переважного права на залишення на роботі, суд виходить з положень статті 42 КЗпП України про рівень кваліфікації і продуктивності праці працівників, які обіймають однорідні посади. В штатному розкладі до скорочення в управлінні логістики була передбачена лише одна посада начальника відділу доставки залізничним транспортом, що виключає передумови застосування частини другої статті 42 КЗпП України, а тому доводи позивача зводяться до проведення відповідачем перегрупування працівників та його доцільності. Суд критично оцінює надані відповідачем документи про підстави залучення ОСОБА_2 для роботи підприємства відповідача, оскільки довіреність № 36 від 01 липня 2015 року оформлена за правилами представництва на підставі акта юридичної особи з вказівкою на обіймання посади відповідно до визначеної організаційної структури підприємства відповідача, тоді як договір № 36-к-15 укладений з ОСОБА_2 26 червня 2015 року на предмет надання нею агентських послуг з обов'язком товариства як замовника видати довіреність на підставі цього договору. Відповідно доводи позивача про його більш високу кваліфікацію порівняно з ОСОБА_2 для зайняття нової посади у зміненому штатному розкладі полягають в обґрунтуванні вимог про укладення з ним трудового договору, а не в наданні переваги в залишенні на роботі. Враховуючи ту обставину, що відповідач визнав факт нарахування і виплати позивачу 200 % премії, пов'язаної з виконанням виробничих завдань і функцій, за підсумками 4 кварталу 2014 року, немає підстав вважати спростованими твердження позивача в його добросовісності у виконанні виробничих завдань, які давали підстави для преміювання за підсумками 1 кварталу 2015 року. Таким чином, ОСОБА_1 мав право на додаткову заробітну плату за підсумками 1 кварталу 2015 року у виді премії з розрахунку 200 % від місячного посадового окладу, що складав 17 236 грн, тобто 34 472 грн, які мали бути виплачені строком до 29 травня 2015 року. Працівники відповідача преміювалися за підсумками роботи у 2 кварталі 2015 року згідно з наказом, який виданий 10 липня 2015 року, з виплатою у строк до 31 серпня 2015 року, тобто після звільнення позивача. Тому підстави для отримання такої заробітної плати виникли вже після припинення трудових відносини між сторонами спору, у зв'язку з чим позивач немає права розраховувати на її отримання. За відсутності підстав для поновлення роботі немає підстав оплачувати вимушений прогул, вимоги про відповідальність відповідача за затримку розрахунку при звільненні позивач не пред'являв і відповідних розрахунків не проводив. В частині виплати позивачу заробітної плати відповідачем порушені лише строки виплати виробничої премії за підсумками 1 кварталу 2015 року, через що індексації на величину зростання індексу споживчих цін підлягала би сума 34 472 грн. З урахуванням того, що індекс інфляції за період прострочення виплати позивачу премії з 30 травня 2015 року до 07 грудня 2015 року складає 99,6 %, така додаткова заробітна плата індексації не підлягає. Оскільки позивач пов'язує відшкодування моральної шкоди з незаконним звільненням, то підстави для такого відшкодування відсутні.

Апеляційним судом справа розглядалася неодноразово.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що чисельність працівників підприємства відповідача зменшилась з 611 працівників до 574 працівників, а в штаті станом на день звільнення позивача відсутня посада - начальник відділу доставки залізничним транспортом управління логістики. Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про часткове задоволення позову, враховуючи те, що в частині виплати позивачу заробітної плати відповідачем порушені лише строки виплати виробничої премії за підсумками 1 кварталу 2015 року, через що індексації на величину зростання індексу споживчих цін підлягала би сума 34 472 грн.

У лютому 2017 рокуОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою, в якій просив скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що суди у повному обсязі не з'ясували, в чому полягали зміни в організації виробництва і праці в ТОВ «Інтерпайп Україна»; не перевірили наявність усіх вакансій на підприємстві на час звільнення, враховуючи те, що на підприємстві утворилася нова структура «Транспортна логістика № 2»; не з'ясували, чи враховано його кваліфікацію та досвід при переведенні інших працівників до новоутвореної структури. Крім того, він працював у 2 кварталі 2015 року, однак премії за вказаний період не отримав. Йому необґрунтовано відмовлено у витребуванні документів на підтвердження обставин про те, що на підприємстві не відбулися зміни в організації виробництва і праці.

10 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Суди установили, що ОСОБА_1 працював у ТОВ «Інтерпайп Україна» на посаді керівника відділу доставки залізничним транспортом Управління логістики відповідно до наказу від 15 травня 2013 року № 217-П.

Відповідно до наказу товариства від 13 лютого 2015 року № 13 «Про зміни в організації виробництва та праці» штатний розклад підприємства підлягав скороченню на 45 штатних одиниць та з 16 квітня 2015 року мав бути виключений з організаційної структури підприємства такий підрозділ, як Управляння логістики. Цим наказом товариство визначило порядок, строки виконання і осіб, відповідальних за його виконання.

Згідно з наказом ТОВ «Інтерпайп Україна» від 27 квітня 2015 року № 61 у зв'язку зі змінами в організації виробництва встановлений новий порядок скорочення чисельності та нові строки вивільнення працівників, визнано необхідним скласти перелік вакантних посад до 08 травня 2015 року та письмово попередити про наступне вивільнення строком до 30 квітня 2015 року у зв'язку з виключенням Управління логістики з організаційної структури підприємства з 21 квітня 2015 року.

У наказах товариства № № 13, 61 йде мова про скорочення одних і тих самих штатних одиниць у зв'язку з виключенням Управління логістики з організаційної структури підприємства.

Відповідач 28 квітня 2015 року ознайомив ОСОБА_1 з наказом від 27 квітня 2015 року № 61 «Про скорочення штату та чисельності працівників», а також попередив про наступне вивільнення.

ОСОБА_1 відмовився розписуватися про ознайомлення з наказом та попередженням, про що складений відповідний акт.

Наказом № 497-У від 30 червня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до пункту 3 статті 62 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відмовляючи у поновленні позивача на роботі, суди, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходили із того, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 дотримано вимоги трудового законодавства, оскільки в ТОВ «Інтерпайп Україна» мало місце скорочення штату працівників, внаслідок чого чисельність працівників підприємства зменшилась з 611 до 574 працівників, а в штаті станом на день звільнення позивача відсутня посада начальника відділу доставки залізничним транспортом Управління логістики.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що на підприємстві до його звільнення утворилася нова управлінська структура «Транспортна логістика № 2», посади в якій підлягали пропозиції вивільнюваним працівникам Управління логістики, спростовуються штатним розписом ТОВ «Інтерпайп Україна» станом на 30 червня 2015 року.

Позивач обґрунтовував такі обставини посиланням на інформацію про співробітників з корпоративної системи електронної пошти підприємства та періодичне видання «Промышленные известия ИНТЕРТАЙП» від 16 листопада 2015 року, а також на таблицю «Управлінська структура «Транспортна логістика № 2» (т. 2, а. с. 32), яка не містить посилань на джерело її походження.

Із наведених доказів суд не встановив обставин створення на підприємстві до звільнення позивача нової управлінської структури «Транспортна логістика № 2» замість скороченої «Управління логістики».

ОСОБА_2, про яку ОСОБА_1 зазначає, що вона очолює новоутворену структуру «Транспортна логістика № 2», працює на підприємстві з 26 червня 2015 року на посаді асистента-референта директора по персоналу Служби управління персоналом (т. 1, а. с. 166), що також спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

Позивачу були запропоновані вакантні посади та професії, від яких він відмовився, про що власноруч розписався 18 травня 2015 року, що підтверджується додатком № 1 до наказу від 27 квітня 2015 року № 61.

Колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що роботодавець виконав обов'язок, передбачений частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, запропонував ОСОБА_1 всі вакантні посади, які з'явилися на підприємстві протягом періоду вивільнення, і які існували на день звільнення.

З указаного вбачається, що відповідачем при звільненні позивача дотримані вимоги трудового законодавства.

Щодо невиплати ОСОБА_1 премії за 2 квартал 2015 року, пов'язаної з виконанням виробничих завдань і функцій, необхідно зазначити таке.

Відмовляючи у примусовому стягненні вказаної суми, суди виходили із того, що працівники відповідача преміювалися за підсумками роботи у 2 кварталі 2015 року згідно з наказом, який виданий 10 липня 2015 року, тобто після звільнення позивача, а тому підстави для отримання такої премії виникли вже після припинення трудових відносини між сторонами спору.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, які відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права.

Крім того, за змістом пунктів 4.17-4.18 Положення про преміювання персоналу ТОВ «Інтерпайп Україна» від 20 квітня 2006 року у випадку, якщо в індивідуальній картці показників співробітника наявні лише кількісні показники, то безпосередній керівник має право застосувати коригуючий коефіцієнт. Застосування коригуючого коефіцієнту полягає в множенні підсумкового ступеня досягнення результатів на певне значення в діапазоні від 0 до 1,25. Остаточне рішення щодо виплати премії приймається директором і оформлюється у вигляді наказу.

Згідно звіту про оцінку результатів праці ОСОБА_1 за підсумками 2 кварталу 2015 року фактичний розмір премії позивача відкориговано керівником підприємства на коефіцієнт, що дорівнює нулю.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави для стягнення на користь позивача премії за підсумками 2 кварталу 2015 року в примусовому порядку.

Таким чином, доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на законність оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С.П. Штелик