Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 281/188/15-ц

провадження № 61-24829св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_5,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Товянської О. В., Гансецької І. А., Кочетова Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5.) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди, заподіяної працівником внаслідок діянь, що спричинили недостачу у сумі 106 130, 20 грн.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ФОП ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 24 жовтня 2012 року вона уклала з ФОП ОСОБА_5 трудову угоду, за умовами якої працювала у останньої продавцем непродовольчих товарів у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований в с. Кремне Лугинського району Житомирської області. 06 жовтня 2014 року її звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України, однак у день звільнення їй не виплатили заробітну плату в розмірі 2 002,20 грн за період з липня 2014 року до 06 жовтня 2014 року, а також компенсацію за невикористану відпустку. Зазначені грошові кошти були сплачені лише 25 червня 2015 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_6, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_5 на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2014 року до 25 червня 2015 року в розмірі 5 248,80 грн, 2 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 3790, 00 витрат на правову допомогу.

Ухвалою Лугинського районного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року позовну заяву ФОП ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди, заподіяної працівником внаслідок діянь, що спричинили недостачу, залишено без розгляду.

Рішенням Лугинського районного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5 248,80 грн, 800,00 грн відшкодування моральної шкоди, 3 790,00 грн витрат на правову допомогу та 1 102,40 грн судового збору на користь держави.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з невиплатою всіх сум, що належали позивачу на день звільнення з вини відповідача, ФОП ОСОБА_5 повинна сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодувати моральну шкоду, завдану внаслідок своєчасної невиплати заробітної плати. Також на підставі квитанцій від 28 січня 2016 року № 86283628 та від 15 березня 2016 року № 89490135 є правові підстави для стягнення з відповідача витрат на правому допомогу, які були понесені позивачем.

Справа в апеляційному порядку переглядалася двічі.

Останнім рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року у частині стягнення витрат за надання правової допомоги скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_7 у стягненні витрат за надання правової допомоги. В решті рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач визнала, що виплатила позивачу заробітну плату за період з липня 2014 року до 06 жовтня 2014 року лише 25 червня 2015 року, тому відповідно до вимог статей 116, 117 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку та відповідно підлягає стягненню моральна шкода, заподіяна такими діями. Разом з цим позивач не надала доказів, що її представник є адвокатом чи фахівцем в галузі права та має вищу юридичну освіту, тому підстав для задоволення позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу немає.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просила скасувати рішення апеляційного суду у частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що правовою підставою для стягнення сум, передбачених статтею 117 КЗпП України, є наявність вини роботодавця, звернення працівника з вимогою про розрахунок. Разом з цим позивач, намагаючись уникнути відповідальності за розтрату матеріальних цінностей на суму 106 130, 20 грн, навмисно не з'являлась до відповідача для оформлення документів при звільненні та з'ясування всіх обставин стосовно заробітної плати. Таким чином судом апеляційної інстанції безпідставно застосовано до спірних відносин норми статті 117 КЗпП України та стягнуто моральну шкоду.

У запереченні на касаційну скаргу представник ОСОБА_4, ОСОБА_8, зазначав, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, відповідає нормам матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги є формальними та не підтвердженими ніякими доказами

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами установлено, що 24 жовтня 2012 року між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено трудову угоду, за якою остання працювала продавцем непродовольчих товарів (а. с. 4 т. 1).

Наказом від 06 жовтня 2014 року № 4 ОСОБА_4 звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України (а. с. 75 т. 2).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як убачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, заробітку плату за період з липня 2014 року до 06 жовтня 2014 року позивачу було виплачено лише 25 червня 2015 року (а. с. 33).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Апеляційний суд на підставі викладених норм права та досліджених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 5 248, 80 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, розмір якої визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

ОСОБА_4 була звільнена з посади 06 жовтня 2014 року, проте розрахунок при звільнені роботодавцем проведено не було, що свідчить про тривалість затримки у виплаті, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином правильним є висновок апеляційного суду про стягнення з відповідача на користь позивача 800,00 грн моральної шкоди.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про відсутність вини у непроведенні з позивачем розрахунку при звільненні не заслуговують на увагу, оскільки докази на підтвердження зазначених обставин у матеріалах справи відсутні, а обставини, на які відповідач посилається в обґрунтування цих доводів, не дають підстав для такого висновку.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, про незаконність судового рішення не свідчать, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2016 року у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик