Дата документу 28.09.2018
Справа № 334/6896/16-ц
Провадження № 2/334/360/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя

у складі : головуючого - судді Ісакова Д.О.,

при секретарі Петракей Р.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житло,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до колишньої дружини ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (стара назва Кремлівська) в м.Запоріжжя.

В обґрунтування позову позивач вказав, що 12 серпня 1994 року він разом з дружиною ОСОБА_2 купили 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Договір купівлі-продажу квартири № 506.к був укладений 12 серпня 1994 року на Запорізькій регіональній біржі нерухомості, правовстановлюючі документи оформлені на дружину ОСОБА_2.

05 грудня 2011 року вони з дружиною добровільно розподілили спільне сумісне майно, набуте в період зареєстрованого шлюбу, уклавши Договір про поділ нерухомого майна. Даний договір було посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4

Згідно укладеного договору сторони змінили право спільної сумісної власності на право спільної часткової власності і поділили квартиру АДРЕСА_3 в такому порядку:

-ОСОБА_2 належить право власності на 1/2 частину квартири;

-ОСОБА_1 належить право власності на 1/2 частину квартири.

Зазначений договір було складено в двох примірниках, один з яких нотаріус залишила у себе, а другий приєднала до договору купівлі-продажу квартири від 12 серпня 1994 року, укладеного на Запорізькій регіональній біржі нерухомості, та віддала ОСОБА_2 Таким чином, оригінали правовстановлюючих документів на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 з того моменту та по теперішній час знаходяться у ОСОБА_2

12липня 2012 року шлюб між ним та ОСОБА_2, укладений 29 липня 1978 року в м.Києві, було розірвано.

На теперішній час він разом з сином ОСОБА_5 мешкають в квартирі АДРЕСА_1 (стара назва Кремлівська), а колишня дружина мешкає за адресою: АДРЕСА_5.

З метою реєстрації права власності на належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_6, він звертався до колишньої дружини ОСОБА_2 у письмовій формі з проханням про надання оригіналів правовстановлюючих документів на вказану квартиру.

Відсутність правовстановлюючих документів спричиняє йому значні незручності в користуванні квартирою № 105 в будинку № 79-а по вул. Сергія Синенка у м.Запоріжжя, щодо відкриття особового рахунку, сплати комунальних послуг, реєстрація тощо.

З метою отримання примірника правовстановлюючих документів на зазначену квартиру, він звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4

Однак, приватний нотаріус ОСОБА_4 відмовила йому у видачі дублікату документів мотивуючи це тим, що підставою для такої дії може бути лише втрата або зіпсування документу, та рекомендовала вирішувати це питання в судовому порядку.

Таким чином, отримати правовстановлюючі документи на належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_7 в позасудовому порядку не вбачається можливим.

У відповідності до ст. 392 ЦК України, позивач вважає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_8, судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засідання позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_3 проти позову заперечували, надали письмові пояснення на позов, просили відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, представника відповідача, оцінивши всі представлені докази в сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до п.п.10 ч.1 Перехідних положень Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, а саме: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 12 серпня 1994 року подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була придбана 2-кімнатна квартира АДРЕСА_2. Договір купівлі-продажу квартири № 506.к був укладений 12 серпня 1994 року на Запорізькій регіональній біржі нерухомості, правовстановлюючі документи були оформлені на ОСОБА_2 (а.с.6).

05 грудня 2011 року подружжя добровільно розподілили спільне сумісне майно, набуте в період зареєстрованого шлюбу, уклавши Договір про поділ нерухомого майна. Даний договір було посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4

Згідно укладеного договору сторони змінили право спільної сумісної власності на право спільної часткової власності і поділили квартиру АДРЕСА_3 в такому порядку:

-ОСОБА_2 належить право власності на 1/2 частину квартири;

-ОСОБА_1 належить право власності на 1/2 частину квартири (а.с.10).

Зазначений договір є чинним та його зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом № 10741989 (а.с.11).

У відповідності зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

13липня 2012 року шлюб між подружжям, укладений 29 липня 1978 року в відділі ЗАГС Московського району м.Києва, було розірвано.

В теперішній час позивач разом з сином ОСОБА_5 мешкають в квартирі АДРЕСА_1 (стара назва Кремлівська) у м.Запоріжжя.

Відповідач ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_5.

З метою отримання примірника правовстановлюючих документів на зазначену квартиру, позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 Втім, приватний нотаріус ОСОБА_4 відмовила позивачу у видачі дублікату документів мотивуючи це тим, що підставою для такої дії може бути лише втрата або зіпсування документу, та рекомендовала вирішувати це питання в судовому порядку.

У відповідності зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст.ст.356, 357 ЦК України власність двох чи більш осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрації по справі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що об'єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно.

У відповідності зі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем на підтвердження позовних вимог не надано суду належних та допустимих доказів того, що його право власності на зазначену квартиру не визнається. Позивач володіє та користується квартирою на власний розсуд.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (стара назва Кремлівська) в м.Запоріжжя не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 12, 13, 15, 16, 76-81, 95, 258-259, 263-265, 268 ЦПК, ст.ст. 328, 392 ЦК України,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_9 (стара назва Кремлівська) в м.Запоріжжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду позивачем подається через Ленінський районний суд м. Запоріжжя до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ісаков Д.О.