Постанова

Іменем України

24 жовтня2018 року

м. Київ

справа № 276/759/16-ц

провадження № 61-13057св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне підприємство Фірма «Олфарм»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 13 лютого 2017 рокуу складі колегії суддів: Коломієць О. С., Жигановської О. С., Якухно О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства Фірми «Олфарм»(далі - ППФ «Олфарм», Підприємство) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що з 03 вересня 2012 року вона працювала на посаді комірника в ППФ «Олфарм». 30 листопада 2012 року її було звільнено з роботи на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). У день звільнення Підприємство не провело з нею повного розрахунку, а тому вона звернулася з відповідним позовом до суду. Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 12 листопада 2015 року з відповідача на її користь було стягнуто грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 233 грн 90 коп. Зазначені кошти ППФ «Олфарм»не виплатило, чим порушило її трудові права. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 листопада 2012 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20 грудня 2016 року у складі судді Мельника М. Л. позов задоволено частково. Стягнуто з ППФ «Олфарм» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 26 вересня 2014 року по 20 грудня 2016 року в сумі 28 774 грн 93 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ППФ «Олфарм» не виплатило ОСОБА_1 належних їй при звільненні сум, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 233 грн 90 коп. Оскільки рішенням Володарсько-Волинського районного суду від 25 вересня 2014 року, яке змінене рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2014 року, з відповідача на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 грудня 2012 року по 25 вересня 2014 року в сумі 23 203 грн 90 коп., то до стягнення підлягає середній заробіток за період з 26 вересня 2014 року по день прийняття рішення судом, тобто по 20 грудня 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 13 лютого 2017 року апеляційну скаргу ППФ «Олфарм» задоволено частково. Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20 грудня 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінено, зменшено його розмір з 28 774 грн 93 коп. до 1 392 грн 71 коп. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що з вини відповідача не було проведено повного розрахунку з позивачем при звільненні, зокрема не виплачено заробітну плату за листопад 2012 року в розмірі 1 150 грн, вихідну допомогу в розмірі 3 450 грн та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 233 грн 90 коп. Вказані кошти, які були стягнуті з Підприємства на підставі рішень судів, позивачу не виплачені. Однак, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в частині невиплати їй тільки компенсації за невикористану відпустку в розмірі 233 грн 90 коп., а не всіх належних до виплати та присуджених судами сум. Таким чином, сума середнього заробітку повинна бути розрахована виходячи із розміру суми компенсації за невикористану відпустку та частки, яку вона становила від загального розміру сум, належних до виплати.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Житомирської області від 13 лютого 2017 року, а рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20 грудня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що наведені апеляційним судом мотиви для зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не ґрунтуються на встановлених у справі обставинах та вимогах закону.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 березня 2018 року справу № 276/759/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 03 вересня 2012 року ОСОБА_1 працювала на посаді комірника в ППФ «Олфарм», а 30 листопада 2012 року була звільнена з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю).

В день звільнення ППФ «Олфарм» не провело з ОСОБА_1 повного розрахунку та не виплатило належні їй при звільненні суми.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2014 року, яке було змінене рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15 липня 2015 року, стягнуто з ППФ «Олфарм» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 30 листопада 2012 року по 20 червня 2013 року в розмірі 2 587 грн 50 коп. та вихідну допомогу в розмірі 3 450 грн.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 вересня 2014 року, яке було змінене рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2014 року, стягнуто з ППФ «Олфарм» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за листопад 2012 року в розмірі 1 150 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2012 року по 25 вересня 2014 року в розмірі 23 203 грн 94 коп.

Крім цього, рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 12 листопада 2015 року стягнуто з ППФ «Олфарм» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 233 грн 90 коп.

Підприємство не виплатило ОСОБА_1 вищевказані суми.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Змінюючи рішення місцевого суду в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що сума середнього заробітку повинна бути розрахована виходячи з розміру суми компенсації за невикористану відпустку та частки, яку вона становила від загального розміру сум, присуджених судами до виплати.

Однак такий висновок суду ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом наведених правових норм, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі його непроведення до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

При розгляді цієї справи суд апеляційної інстанції не звернув уваги на відсутність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позови ОСОБА_1 в частині стягнення заробітної плати, вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку були задоволенні у повному обсязі.

При цьому апеляційний суд неправильно виходив з того, що сума середнього заробітку повинна бути розрахована, виходячи з розміру суми компенсації за невикористану відпустку та частки, яку вона становила від загального розміру сум, присуджених судами до виплати, оскільки розмір відшкодування за час затримки розрахунку визначається з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, та частки, яку вона становила у заявлених вимогах.

Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Рішення місцевого суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції змінено судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 13 лютого 2017 року скасувати, а рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20 грудня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик