Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 523/3148/16-ц

провадження № 61-11840св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 04 липня 2016 року у складі судді Аліної С. С. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Каралаш А. А., Заїкіна А. П., Гірняк Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - ПАТ НАСК «Оратна»), про відшкодування майнової та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП). Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 15 червня 2015 року о 08 годині 30 хвилин з вини відповідача ОСОБА_2, який рухався по вулиці Старокиївське шосе в місті Одеси в напрямку Центроліту, керуючи автомобілем марки «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1, при виконанні повороту праворуч не зайняв крайнього правого положення на проїжджій частині, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Toyota HiAce», реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить йому. В результаті ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 14 серпня 2015 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). На ремонт автомобіля «Toyota HiAce» ним витрачено 35 тис. грн, проте ПАТ НАСК «Оранта» відшкодувало йому лише 5 692,14 грн. Він також поніс витрати, пов'язані з оплатою юридичних послуг, у розмірі 3 тис. грн. Крім матеріального збитку, йому заподіяна моральна шкода, яка виразилася в душевних стражданнях, пережитих внаслідок ДТП. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь на відшкодування майнової шкоди 25 703 грн, на відшкодування моральної шкоди - 25 тис. грн, витрати на правову допомогу - 3 тис. грн, витрати на сплату судового збору - 350 грн.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 04 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у розмірі 19 413 грн, судовий збір у розмірі 350 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 3 тис. грн. Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 201,20 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з вини відповідача сталася ДТП, внаслідок якої автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень. На ремонт автомобіля ним було витрачено 25 105 грн. Тому з врахуванням страхового відшкодування, отриманого ОСОБА_1 від ПАТ НАСК «Оранта», на його користь з відповідача підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 19 413 грн та понесені судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 04 липня 2016 року змінено. Абзаци третій, четвертий резолютивної частини рішення викладено в новій редакції. Зобов'язано ОСОБА_1 після відшкодування шкоди передати ОСОБА_2 запасні деталі, які були замінені при здійсненні ремонту автомобіля марки «Toyota HiAce», реєстраційний номер НОМЕР_3, а саме: бампер передній, крило ліве переднє, покажчик повороту лівий, підкрильник лівий, фара ліва. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 350 грн. В решті рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вирішуючи питання про стягнення на користь позивача з відповідача майнової шкоди, зокрема вартість придбаних запчастин, місцевий суд не вирішив питання про передачу замінених запчастин відповідачу. Також судом неправильно здійснено розподіл судових витрат.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просив скасувати рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 04 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції або ухвалити нове рішення на підставі позовних вимог з урахуванням уточнень.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували зменшення позовних вимог на суму 5 692,14 грн, яку сплатила страхова компанія, та безпідставно ще раз відняли зазначену суму від розміру майнової шкоди. Апеляційним судом неправомірно відмовлено у стягненні витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги і не вирішено питання про відшкодування моральної шкоди, яке не було вирішене місцевим судом. Крім того, апеляційним судом необґрунтовано покладено на позивача обов'язок щодо повернення пошкоджених деталей автомобіля, оскільки ці вимоги не були предметом позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 лютого 2018 року справу № 523/3148/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 15 червня 2015 року о 08 годині 30 хвилин ОСОБА_2, рухаючись по вулиці Старокиївське шосе в місті Одесі в напрямку Центроліту, керуючи автомобілем марки «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1, при виконанні повороту праворуч не зайняв крайнього правого положення на проїжджій частині дороги, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Toyota HiAce», реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить ОСОБА_1 В результаті цієї ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 14 серпня 2015 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів).

На час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ НАСК «Оранта», що підтверджується Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/3998923.

Згідно з цим Полісом страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 50 тис. грн, розмір франшизи - 510 грн.

16 червня 2015 року відповідачем було повідомлено страхову компанію «Оранта» про страховий випадок.

ПАТ НАСК «Оранта» визнало ДТП страховим випадком.

До звернення позивача із заявою про виплату страхового відшкодування, його автомобіль був відремонтований на станції технічного обслуговування. При цьому ним були придбані запчастини на загальну суму 10 855 грн, що підтверджується товарним чеком від 05 вересня 2015 року, та сплачено за ремонт автомобіля 14 250 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 01 жовтня 2015 року № 07/10, актом приймання-здачі виконаних робіт від 01 жовтня 2015 року.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (стаття 1188 ЦК України).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, регулюються, зокрема Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року (далі ? Закон).

Відповідно до статті 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 9.1 статті 9 Закону страхова сума ? це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Страхове відшкодування зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту (пункт 12.1 статті 12 Закону).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 29 Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

11 листопада 2015 року ПАТ НАСК «Оранта» складено розрахунок страхового відшкодування, згідно з яким розмір матеріального збитку (з врахуванням зносу деталей, що замінюються) становить 6 202,14 грн, франшиза 510 грн, відповідно сума страхового відшкодування - 5 692,14 грн.

09 грудня 2015 року ПАТ НАСК «Оранта» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 5 692,14 грн, що визнано сторонами.

Задовольняючи позов у частині відшкодування майнової шкоди, місцевий суд, з висновком якого в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що позивачем доведено понесення ним витрат на відновлення пошкодженого автомобіля в розмірі 25 105 грн, а оскільки ПАТ НАСК «Оранта» виплатило йому страхове відшкодування в сумі 5 692,14 грн, то розмір майнової шкоди, що підлягає відшкодуванню, становить 19 413 грн.

Тому доводи касаційної скарги про те, що судом безпідставно зменшено розмір майнової шкоди на суму 5 692,14 грн, яку сплатила страхова компанія, є неспроможними, оскільки позивачем доведено завдання йому шкоди лише на суму 25 105 грн, з якої й виходив суд, частково задовольняючи позов.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення місцевим судом (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які в цілому відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційним судом неправомірно відмовлено у стягненні витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, є безпідставними, оскільки відмовляючи в задоволенні цієї вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що матеріали справи не містять письмових доказів оплати позивачем указаних витрат, а ОСОБА_1 всупереч вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який діяв на час ухвалення рішення апеляційним судом, не надав розрахунку зазначених витрат.

Доводи скарги ОСОБА_1 про те, що судом апеляційної інстанції не вирішено питання про відшкодування моральної шкоди, яке не було вирішене місцевим судом, не заслуговують на увагу, так як апеляційним судом встановлено, що в мотивувальній частині рішення місцевий суд визначився та надав правове обґрунтування щодо часткового задоволення вказаної позовної вимоги, однак в резолютивній частині не навів відповідний висновок. Разом з тим, оскільки рішення в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди позивачем не оскаржувалося, то згідно зі статтею 303 ЦПК України 2004 року апеляційним судом не перевірялося.

Відсутність у резолютивній частині рішення висновку про вирішення вимоги про відшкодування моральної шкоди при фактичному її вирішенні, про що зазначено в мотивувальній частині рішення, підлягає виправленнюшляхом ухвалення додаткового рішення в порядку, визначеному процесуальним законом. Наявність зазначеної формальної помилки не свідчить про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального справа. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом необґрунтовано покладено на позивача обов'язок щодо повернення пошкоджених деталей автомобіля, є неспроможним, так як апеляційний суд дійшов правильного висновку, що при ухваленні рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, яке не може використовуватися за призначенням, але має певну цінність, місцевий суд не вирішив питання про передачу замінених деталей пошкодженого автомобіля відповідачу, однак стягнув з останнього їх вартість. Тому апеляційний суд обґрунтовано зобов'язав позивача повернути вказані деталі відповідачу.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезазначеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскаржувані судові рішення судів першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 04 липня 2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик