Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 458/179/16-ц

провадження № 61-19343св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Турківська міська рада Львівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Турківського районного суду Львівської області, у складі судді Федитник І. Д., від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Шандри М. М., Шумської Н. Л., від 07 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Турківської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про поновлення строку, визнання недійсним та скасування рішень органу місцевого самоврядування.

Позовну заяву ОСОБА_3 мотивовано тим, що їй належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1. 26 квітня 1996 року рішенням сесії Турківської міської ради їй було передано безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельні ділянки загальною площею 0, 55 га, у тому числі і ділянка 0, 10 га, розташована в урочищі «Під кар'єром» АДРЕСА_2) для ведення особистого селянського господарства. У 2012 році їй стало відомо, що 26 червня 2012 року рішенням Турківської міської ради за № 947, на раніше переданій їй у приватну власність земельну ділянку, ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою для обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_2. У подальшому їй стало відомо, що 28 листопада 1996 року рішенням № 369 виконком Турківської міської ради вирішив передати безкоштовно у приватну власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_7, розташовану на раніше виділеній їй земельній ділянці. Про рішення виконкому № 369 від 28 листопада 1996 року позивач не знала, на засідання виконкому її не запрошували. Разом з тим, Турківською міською радою 16 липня 2009 року рішенням № 1999 позивачу було дано дозвіл на інвентаризацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_9 та ведення особистого селянського господарства в урочищі «Під кар'єром». Державного акта на право власності та користування земельною ділянкою позивач не має, хоча постійно нею користується. Враховуючи те, що позивач не надавала згоди на вилучення у неї земельної ділянки і у встановленому законом порядку вона не вилучалась, то Турківська міська рада не мала права вчиняти будь-які дії відносно неї.

У 2012 році вона звернулась з позовом до адміністративного суду відносно скасування вказаних вище рішень, однак ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 лютого 2016 року провадження у справі закрито з підстав наявності спору про право, який має вирішуватися за правилами цивільного судочинства, а рішення Турківського районного суду Львівської області від 10 квітня 2013 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2014 року скасовано.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила суд поновити пропущений строк позовної давності, визнати недійсним та скасувати рішення виконкому Турківської міської ради № 396 від 28 листопада 1996 року «Про передачу ОСОБА_5 безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої по АДРЕСА_11». Визнати недійсним та скасувати рішення Турківської міської ради № 947 від 26 червня 2012 року «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право на земельну ділянку житлової і громадської забудови для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_4.».

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 13 квітня 2016 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволення заявлених позовних вимог. Скасовано накладену заборону Турківській міській раді Львівської області та відділу Держгеокадастру у Турківському районі Львівської області вчиняти будь-які дії по передачі ОСОБА_4 у приватну власність спірної земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої по АДРЕСА_3 Скасовано накладену заборону Турківській міській раді вчиняти будь-які дії по володінню, користуванню та розпорядженню земельною ділянкою по АДРЕСА_4, у тому числі затвердженню (погодженню) проекту землеустрою чи технічної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_2 та органам та суб'єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у тому числі реєстраційній службі Турківського районного управління юстиції та особам, на яких покладаються функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, вносити записи до державного реєстру речових прав на нерухоме майно на будь-яку особу стосовно виникнення, переходу або припинення прав на земельну ділянку по АДРЕСА_2.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження місця знаходження і розташування земельної ділянки та її меж площею 0, 10 га по АДРЕСА_6. Крім того, зі змісту рішення сесії Турківської міської ради Львівської області від 26 квітня 1996 року про передачу безкоштовно у приватну власність та постійне користування позивачці земельної ділянки загальною площею 0, 55 га та списку до цього рішення не вбачається даних щодо місця знаходження та розташування спірної земельної ділянки.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

У лютому 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Турківського районного суду Львівської області від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Турківського районного суду Львівської області від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року скасувати, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували факт передачі однієї і тієї самої земельної ділянки двом особам, не прийняли до уваги те, що заявник користується спірною земельною ділянко з 1995 року. ОСОБА_4 не опікується спірною земельною ділянкою, будівництво на ній не проводить.

27 березня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до Турківської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 про поновлення строку, визнання недійсним та скасування рішень призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

24 квітня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 26 квітня 1996 року рішенням сесії Турківської міської ради народних депутатів ОСОБА_3 передано безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельні ділянки загальною площею 0, 55 га, без визначення місця знаходження (адреси). Пунктом 3 цього рішення передбачено просити районну адміністрацію замовити виготовлення державних актів на право приватної власності на землю. Відповідно до пункту 4 вказаного рішення до виготовлення державних актів на право приватної власності на землю тимчасово всім громадянам видати це рішення (а. с. 37-39).

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Турківської міської ради Львівської області № 1203 від 24 липня 2012 року, ОСОБА_3 користується земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства площею 0,55 га згідно рішення VII-ої сесії ІІ-го скликання від 26 квітня 1996 року (а.с. 104).

Згідно рішення виконавчого комітету Турківської міської ради Львівської області № 369 від 28 листопада 1996 року «Про передачу земельних ділянок в приватну власність і користування» ОСОБА_5 надано безкоштовно у приватну власність ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку) у розмірі 0,10 га по АДРЕСА_7 (а. с. 36).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Турківської міської ради Львівської області від 09 липня 1987 року № 256 «Про впорядкування назв вулиць і нумерацію будинків» вирішено вулицю Б. Хмельницького поділити на дві вулиці і другій половині присвоєно назву Лесі Українки.

20 грудня 1995 року рішенням Турківської міської ради Львівської області передано повноваження Турківської міської ради виконавчому комітету щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок.

У відповідності до рішення Турківської міської ради Львівської області № 1999 від 16 липня 2009 року надано дозвіл ОСОБА_3 на інвентаризацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд у м. АДРЕСА_1 та ведення особистого селянського господарства в урочищі «Під кар'єром», зобов'язано ОСОБА_3 замовити технічну документацію на інвентаризацію земельної ділянки у ліцензованій організації та представити на сесію міської ради (а. с. 20).

Відповідно до рішення Турківської міської ради Львівської області № 947 від 26 червня 2012 року надано дозвіл ОСОБА_4 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право на земельну ділянку житлової та громадської забудови для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд по АДРЕСА_5 орієнтовною площею 0, 10 га (а.с. 21).

Рішенням Турківської міської Львівської області № 1260 від 11 січня 2013 року «Про розгляд ухвали суду по справі ОСОБА_3 до Турківської міської ради та ОСОБА_4.» визначено, що, рішення № 369 від 28 листопада 1996 року виконкому Турківської міської ради «Про передачу безкоштовно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель ОСОБА_5 площею 0,10 га по АДРЕСА_7», рішення Турківської міської ради № 947 від 26 червня 2012 року «Про надання дозволу ОСОБА_4» на розроблення документації землеустрою для обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_8, орієнтованою площею 0,10 га», рішення Турківської міської ради від 16 липня 2009 року № 199 «Про надання дозволу ОСОБА_3 на інвентаризацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_9 та ведення особистого селянського господарства», рішення виконкому Турківської міської ради від 26 квітня 1996 року (без номера) «Про передачу безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 земельних ділянок загальною площею 0,55 га (0,20 га, 0,10 га, та 0,10 га)» стосуються однієї і тієї ж самої спірної земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_10

Встановлено, що у зв'язку із укладенням шлюбу третя особа змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частинами другою, третьою статті 3 ЗК України, 1990 року, передбачено, що розпоряджаються землею ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 6 ЗК України, 1990 року, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Згідно частини третьої статті 6 ЗК України, 1990 року, передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для: ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу; садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Відповідно до статті 22 ЗК України, 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

За правилами частини першої статті 126 ЗК України, у редакції чинній на момент прийняття рішення № 947 від 26 червня 2012 року, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Згідно частини третьої статті 126 ЗК України, у редакції чинній на момент прийняття рішення № 947 від 26 червня 2012 року, право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Врахувавши, що позивачем документально не доведено, а під час розгляду справи не встановлено, що земельна ділянка, надана ОСОБА_4, є частиною земельної ділянки, яка 26 квітня 1996 року була безкоштовно передана рішенням сесії Турківської міської ради Львівської області у приватну власність та постійне користування ОСОБА_3, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 Судами попередніх інстанцій вірно враховано, що у ОСОБА_3 відсутні правовстановлюючі документи щодо права власності чи користування спірною земельною ділянкою, передбачені статтею 126 ЗК України, що не дозволяє визначити місцезнаходження та межі земельної ділянки, якою користується позивач. Отже, рішення Турківської міської ради Львівської області № 947 від 26 червня 2012 року та рішення виконкому Турківської міської ради Львівської області № 369 від 28 листопада 1996 року не порушують права, свободи чи законні інтереси ОСОБА_3

Крім того, рішення Турківської міської ради Львівської області № 947 від 26 червня 2012 року та рішення виконкому Турківської міської ради Львівської області № 369 від 28 листопада 1996 року, якими ОСОБА_5 надано безкоштовно у приватну власність ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку) у розмірі 0,10 га по АДРЕСА_7 та надано дозвіл ОСОБА_4 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право на земельну ділянку житлової та громадської забудови для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд по АДРЕСА_5 орієнтовною площею 0, 10 га, також не містить чіткого визначення місця розташування земельної ділянки.

Заявник не позбавлена права на виготовлення технічної документації, дозвіл на виготовлення якої наданий рішенням Турківської міської ради Львівської області № 1999 від 16 липня 2009 року, та звернення до компетентних органів для вирішення питання щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, яка була безкоштовно передана їй у приватну власність рішенням VII-ої сесії ІІ-го скликання Турківської міської ради народних депутатів 26 квітня 1996 року.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд, відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк