АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Музичко С.Г., Панченка М.М.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 8 листопада 2017 року у цивільні справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

Справа № 753/3328/17
Апеляційне провадження: №22-ц/796/1058/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у лютому 2017р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів у сумі 27 114грн. 40коп., судові витрати та витрати на послуги адвоката у розмірі 1 920грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 30 квітня 2014р. перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на її користь аліменти на доньку ОСОБА_4 щомісячно у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 8 лютого 2016р. і до повноліття ОСОБА_5 .

Позивач стверджувала, що відповідач не виконує рішення суду та не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, у зв`язку із чим утворилася заборгованість по виплаті аліментів у сумі 18 402грн. 81коп., розмір якої обрахував державний виконавець, відповідно сума неустойки за період з 8 лютого 2016р. по 31 жовтня 2016р. складає 27 114грн. 40коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 8 листопада 2017 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20 000грн. неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, 467грн. 20коп. судового збору, 1 401грн. 60коп. витрат на правову допомогу, а всього 21 868грн. 80коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки він звертався до виконавчої служби із заявою про намір добровільно виконати рішення суду та просив надати реквізити розрахункового рахунку, на який необхідно сплатити аліменти, однак відповіді не отримав. Також його не було повідомлено про передачу виконавчого листа на виконання до Шевченківського відділу ДВС ГТУЮ у м. Києві та безпідставно не направлено для виконання за його місцем роботи.

- 2 -

Крім того, відповідач вважає, що розмір заборгованості за аліментами розрахований невірно, без врахування його заробітної плати, а нарахування пені здійснено у супереч правовому висновку Верховного Суду України по даній категорії справ.

Також відповідач посилається на те, що забезпечував дитину усім необхідним, купляв речі, іграшки та їжу, а після припинення спільного проживання з позивачем, за усною домовленістю, залишив кошти на утримання дитини в рахунок майбутніх аліментів. Зараз на його утриманні перебувають батьки, які є пенсіонерами за віком, мають хронічні захворювання та потребують постійного лікування, а також він сам має проблеми зі здоров`ям.

Крім того, відповідач посилається на ненадання позивачем належних документів у підтвердження оплати правової допомоги.

Позивач, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.119, 120, 121), двічі у судове засідання не з`явилася, свого представника не направила, доказів поважності причин неявки суду не подала, тому колегія суддів відповідно до ст. 372 ЦПК України провела судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2016р. стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на доньку ОСОБА_4 щомісячно у розмірі ј частини від заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 8 лютого 2016р. і до повноліття дитини.

15 червня 2016р. на виконання рішення суду виданий виконавчий лист, за яким відкрито виконавче провадження.

Згідно довідки старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шеремет О.В. від 7 листопада 2017р. станом на 31 серпня 2017р. відповідач має заборгованість по сплаті аліментів на дитину у сумі 24 261грн. 13коп.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не сплачував аліменти, хоча був обізнаний про рішення суду та свій обов`язок, а зменшуючи розмір неустойки, суд врахував положення ст. 197 СК України.

Проте, повністю погодитися з таким висновок суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, редакція якої діяла на момент ухвалення рішення, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за

- 3 -

кожен день прострочення.

Наявність заборгованості по аліментам визнав і сам відповідач, але заперечував її розмір, надавши суду першої інстанції довідку-розрахунок, складену старшим державним виконавцем 7 листопада 2017р. з врахуванням отриманої ним за спірний період заробітної плати.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України.

Однак, у рішенні суду не зазначено, з врахуванням якого саме розрахунку заборгованості визначений розмір неустойки судом, чи був при цьому врахований дохід відповідачем за період з лютого 2016р. по 31 жовтня 2016р. (період, за який позивач просить стягнути неустойку), а також не наведений розрахунок неустойки, що є порушенням вимог ст. 215 ЦПК України, редакція якої діяла на момент ухвалення рішення.

Порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), зазначений у статті 195 СК України.

Частина 1 даної норми передбачає, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував на час, протягом якого не провадилося їх стягнення.

Згідно ч. 3 ст. 195 СК України, якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Відповідачем суду першої інстанції надана довідка від 11 травня 2017р., згідно якої він працював у військовій частині НОМЕР_1 та отримував заробітну плату за період з лютого 2016р. по вересень 2016р.

У зв`язку із наданням відповідачем документів про фактичний заробіток за спірний період, старшим державним виконавцем було здійснено перерахунок заборгованості по аліментам, який не оспорювався сторонами, а тому, саме із вказаної заборгованості необхідно обраховувати розмір неустойки.

Доводи апеляційної скарги про відсутність вини відповідача у несплаті аліментів, оскільки він подавав державному виконавцю заяву про бажання добровільно виконувати рішення суду та просив повідомити розрахунковий рахунок для перерахування аліментів, однак відповіді не отримав, а крім того, державний виконавець зобов`язаний був встановити його місце роботи та направити виконавчий лист на виконання до бухгалтерії, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідач був обізнаний про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на дитину, тому повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 СК України один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві.

Проте, відповідачем такої заяви за місцем своєї роботи подано не було, не були ним аліменти перераховані і поштовим переказом або іншим шляхом виплачені позивачу, хоча відповідач був обізнаний про місце проживання позивача.

Звертаючись до старшого державного виконавця із заявою після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження про свій намір добровільно виконати рішення суду, відповідач не повідомив державного виконавця про своє місце роботи.

При цьому, ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», редакція якої діяла на момент відкриття виконавчого провадження, до обов`язку державного виконавця не віднесено проводити дії по розшуку місця роботи боржника, а ст. 12 вказаного закону був встановлений обов`язок боржника повідомляти державного виконавця про свої доходи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідач повинен нести відповідальність за прострочення сплати аліментів, а висновок суду про наявність вини

- 4 -

державного виконавця у несплаті відповідачем аліментів, не ґрунтується на обставинах справи та наданих суду доказах.

Також у порушення вимог ст. 215 ЦПК України, редакція якої діяла на момент ухвалення рішення, судом не зазначено, які саме обставини, передбачені ст. 197 СК України, ним враховані при зменшенні розміру неустойки.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з відповідача підлягає стягненню неустойка (пеня) за несплату аліментів у період з лютого 2016р. по жовтень 2016р.

Оскільки відповідачем не була надана довідка з місця роботи про його дохід у жовтні 2016р., колегія суддів вважає, що неустойка за даний місяць підлягає стягненню з врахування заборгованості по аліментам, розрахованої державним виконавцем у порядку ч. 3 ст. 195 СК України.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць).

Така правова позиція Верховного Суду України була висловлена у справі 6-1554цс16.

Однак, у порушення вимог ст. 360-7 ЦПК України, редакція якої діяла на момент ухвалення рішення, суд першої інстанції правову позицію Верховного Суду України не врахував.

Отже, розмір неустойки становить: лютий 2016р. 211грн. 29коп. ( 960,41х1%х22); березень 2016р. 392грн. 45коп. (1265,96х1%х31); квітень 2016р. 469грн. 26коп. (1564,2х1%х30); травень 2016р. 392грн. 45коп. (1265,96х1%х31); червень 2016р. 379грн. 79коп. (1265,96х1%х30); липень 2016р. 392грн. 45коп. (1265,96х1%х31); серпень 2016р. 392грн. 45коп. (1265,96х1%х31); вересень 2016р. 379грн. 79коп. (1265,96х1%х30); жовтень 2016р. 678грн. 20коп. (2187,75х1%х31), а всього 3 688грн. 13коп.

Колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру неустойки, так як підстав, наведених у ч. 2 ст. 196 СК України, для зменшення розміру неустойки відповідачем наведено не було.

На вказані норми матеріального права та надані відповідачем докази не звернув уваги

- 5 -

суд першої інстанції, тому рішення суду в частині визначення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, підлягає зміні.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, редакція якої діяла на момент ухвалення рішення, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 79 ЦПК України, редакція якої діяла на момент ухвалення рішення, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із частиною третьою цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Положеннями частини першої статті 84 ЦПК України, редакція якої діяла на момент ухвалення рішення, передбачено, що витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Частиною 2 даної норми встановлено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Враховуючи вказані норми, для визначення розміру витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодування стороні, на користь якої ухвалено рішення, стороні необхідно надати відповідний розрахунок, у якому необхідно зазначити вид наданої правової допомоги та час, який був витрачений для надання такої допомоги.

У підтвердження понесених витрат на правову допомогу, позивачем суду першої інстанції надана виписка про зарахування на банківський рахунок Адвокатського об`єднання «Воронов та партнери» 2000грн. Проте, ні позивачем, ні її представником суду першої інстанції не наданий розрахунок послуг або акт виконаних робіт, що позбавляє можливості суд визначити розмір компенсації, який підлягає відшкодуванню позивачу за отриману правову допомогу.

На вказані норми процесуального та матеріального права не звернув увагу суд першої інстанції при ухвалені рішення про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу, суд першої інстанції не навів розрахунку задоволення цих вимог, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду відповідачем не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 8 листопада 2017 року змінити, зменшивши розмір неустойки, який підлягає стягненню з ОСОБА_1

- 6 -

на користь ОСОБА_2 з 20 000грн. до 3 688грн. 13коп., а загальний розмір стягнення з 21 868грн. 80коп. до 4 155грн. 33коп.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 8 листопада 2017р. в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати, ухвалити в цій частині рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 січня 2018 року.

Головуючий:

Судді: