АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.

Справа № 759/5209/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/606/2018

17 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палата з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Національної академії внутрішніх справ на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року у справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління МВС України в м. Києві про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року Національна академія внутрішніх справ звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління МВС України в м. Києві про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі.

В позові просила стягнути з відповідача ОСОБА_3 вартість витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі у розмірі 28 144,09 грн. які складаються з наступних витрат: -14 367,73 грн. - витрати на грошове забезпечення, -3 861,16 грн. - витрати на продовольче забезпечення, 2 196,53 грн. витрати на речове забезпечення, 7 718, 67 грн. - витрати на оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв курсантом. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ (правонаступник - Національна академія внутрішніх справ) від 26 липня 2008 року №714 ОСОБА_3 з 1 вересня 2008 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання за спеціальністю «Правознавство».

09 вересня 2008 року між Київським національним університетом внутрішніх справ (правонаступник - Національна академія внутрішніх справ) та ОСОБА_3 було укладено договір № Кв-54 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ, відповідно до якого, відповідач навчалася за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувалась після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі. Позивач зазначив, що з 01 вересня 2008 року по 28 червня 2012 року відповідно до умов договору відповідач у період навчання перебувала на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із надання комунальних послуг. наказом Національній Академії внутрішних справ від 28 червня 2012 року №378 відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста.

Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов договору відповідача направлено для подальшого проходження служби до ГУМВС України в м. Києві.

02 грудня 2013 року на адресу Національної Академії Внутрішніх справ надійшов лист від Солом'янського РУГУ МВС України в м. Києві за № 50/7419 від 26.11.2013 року, яким було повідомлено позивача, що наказом ГУМВС України в м. Києві від 31 жовтня 2013 року №817 о/с ОСОБА_3 звільнено з ОВС на підставі поданого нею рапорту, за власним бажанням. Тобто у порушення умов договору відповідач з власної ініціативи звільнилася з ОВС до спливу встановленого Договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року в задоволені позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник Національної академії внутрішніх справ подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що жодних доказів того, що відповідач не ознайомлювалась з довідкою про відшкодування фактичних витрат в Національній академії внутрішніх справ від 01.06.2012 року нею надано не було. жодних претензій чи скарг з боку відповідача не надходило.

Також, суд першої інстанції не врахував, що Договір, який за своєю юридичною природою є цивільно-правовим, укладався між вищим навчальним закладом (виконавцем), комплектуючим підрозділом (замовником) та відповідачем, при цьому МВС стороною договору не було. Таким чином апелянт вважає, що розпорядником коштів, які виділяються із бюджету на підготовку фахівців для МВС України є саме НАВС.

Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що у зв'язку з допущенням помилки при розрахунку витрат за користуванням комунальних послуг під час навчального процесу в період 01.03.2012 по 28.06.2012 року, просить зменшити розмір позовних вимог таким чином вартість витрат, пов'язаних з утриманням відповідача у навчальному закладі, становить 27 718 грн. 85 коп.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Представник апелянт у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про день, час та місце апеляційного розгляду.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України, у відсутності представника позивача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вислухав пояснення відповідача та її представника, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія судів вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно наказу ректора Київського національного університету внутрішніх справ (правонаступник - Національна академія внутрішніх справ) від 26 липня 2008 року №714 ОСОБА_3 з 1 вересня 2008 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання за спеціальністю «Правознавство».

Розпорядженням Кабінету міністрів України від 27.08.2010 р. № 1709-р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» КНУВС реорганізовано в Національну академію внутрішніх справ (далі - НАВС). Відповідно до вищезазначеного розпорядження, НАВС є правонаступником Київського національного університету внутрішніх справ.

09 вересня 2008 року між Київським національним університетом внутрішніх справ (правонаступник - Національна академія внутрішніх справ) та Відповідачем ОСОБА_4 укладено Договір №Кв-54 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ, відповідно до п. п. 2.1.1.-2.1.3, до п. п. 2.1.1.-2.1.3. якого позивач зобов'язався забезпечити теоретичну та практичну підготовку фахівця згідно з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів, забезпечити курсанта харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно - правовими актами України (а.с.8-9).

Відповідно до п. 2.3.6. вказаного договору відповідач зобов'язувалась у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п. 3 цього договору відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Пунктом 3.2. договору № Кв - 54 про підготовку фахівця від 09 вересня 2008 року передбачено, що відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання є підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку.

Згідно з п. 4.1. договору відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

З 01 вересня 2008 року по 28 червня 2012 року відповідно до умов Договору Відповідач у період навчання перебувала на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням.

Наказом НАВС від 28 червня 2012 року № 378 відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста. Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов Договору Відповідача направлено для подальшого проходження служби до ГУМВС України в м. Києві.

Відповідно до наказу ГУМВС України в м. Києві від 31 жовтня 2013 року № 817 о/с Відповідача звільнено з ОВС на підставі поданого нею рапорту, за власним бажанням, тобто порушення умов Договору Відповідач з власної ініціативи звільнилася з ОВС до спливу встановленого Договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що позивачем не було належним чином доведено належними та допустимим доказами відшкодувати збитки саме позивачу та на якій правовій підставі. Крім того суд першої інстанції зазначив, що з довідкою про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця у Національній академії внутрішніх справ від 01.06.2012 року, яка міститься в матеріал справи, Відповідач ознайомлена не була, а підпис та прізвище написані не нею.

Колегія суду з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 143 ЦПК України ( в редакції 2004 р.) діючій на час розгляду справи, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч. 1 ст. 60 ЦПК України ( в редакції 2004 р.) сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи клопотання про призначення експертизи відповідачем ніким не заявлялось.

Суд першої інстанції дійшов до такого висновку без наявності належних доказів.

Посилання на обставини які не підтверджені належними доказами не можуть бути належним обґрунтуванням доводів сторони, та прийняти судом до уваги як належний доказ.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції до даного питання віднісся поверхнево, не з'ясував чи має відповідач належні докази на підтвердження своїх доводів, та не роз'яснив позивач у та Ії представнику право на подання заяви про призначення експертизи, якщо цим обґрунтовуються їхні заперечення на позов.

При розгляді в суді апеляційної інстанції апелянт та її представник клопотання про призначення експертизи не заявляли.

При наданні пояснень у судовому засіданні вважали, що даний довід не потребує додаткового доказування оскільки цю обставину можливо побачити не озброєним оком.

Відповідно зі статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи встановлено, що договір на підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ від 09 вересня 2008 р. був укладений між Київським національним університетом(правонаступником є Національна академія внутрішніх справ) та ОСОБА_3

Позов був заявлений одною із сторін договору щодо умов його невиконання.

Позивач є особою права якої порушені не виконанням умов договору та розпорядником бюджетних коштів направлених йому для розпорядження та забезпечення підготовки фахівця. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, які мають суттєве значення для справи та дійшов до помилкових висновків при ухвалені судового рішення.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано положення Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затверджених постановою КМУ від 01 березня 2007 року № 313, та спільного Наказу МВС, МО, СБУ, Мінфіну України від 16 липня 2007 року №419/831/240/605/537/219/534 «Про затвердження Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах».

Відповідно до Положення про вищі навчальні заклади МВС, затвердженого Наказом МВС від 14 лютого 2008 року № 62, порядок та підстави відшкодування фактичних витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, а також у разі відмови від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ визначаються: для осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ Порядком відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затверджених постановою КМУ від 01 березня 2007 року № 313.

Відповідно до п. 1,2,3 Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 313 від 01 березня 2007 року, цей Порядок визначає механізм відшкодування особами, навчання яких за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС прирівнюється до проходження військової служби, витрат, пов'язаних з їх утриманням у таких закладах, у разі дострокового розірвання договору про підготовку фахівців у навчальному закладі МВС у зв'язку з небажанням особи продовжувати навчання або порушенням нею дисципліни; відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.

Відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних із грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою.

В обґрунтування зазначеної вимоги позивачем надано довідка, якою розраховано витрати на оплату комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв на забезпечення навчального процесу в розмірі 7 718,67 грн. за період навчання з 01.09.2008 року по 26.06.2012 року (а.с. 13,14), а також надано довідка - витрат речового майна за період навчання з 26.07.2008 - 06.2012 року де витрати складають 2 196,53 грн.(а.с. 15), витрати на грошове забезпечення за період навчання становить -14 367,73 грн. та витрати на продовольче забезпечення - 3 861, 16 грн.

Відповідно п. 2.1.6. до спожитих курсантом ВНЗ комунальних послуг та енергоносіїв належать тепло, гаряча та холодна вода, водовідведення та електроенергія.

Розрахунок здійснюється виходячи з середнього обсягу споживання на одного курсанта за добу:тепла та гарячої води - 0,0134 ГКал.; води та водовідведення - 0,2074 куб.м; електроенергії - 2,56 кВт/г. При проведенні розрахунків застосовуються тарифи, що встановлені для бюджетних установ і діють у місцевості, в якій розташований ВНЗ, у відповідному навчальному році.

Судом першої інстанції встановлено, що Позивач надав до суду довідку про розрахунок фактичних витрат на оплату комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв, в якій зазначено, що період з 01.03.2012 по 28.06.2012 року становить 120 днів. Фактичне перебування в навчальних аудиторіях 72 дні і загальна сума витрат за вказаний період склала 1020,47 грн.

Проте, факти, викладені в даній довідці не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки Відповідач не могла знаходитись у весь вказаний період в навчальних аудиторіях, оскільки з 08.01.2012 по 09.05.2012 року була направлена на виробничу практику та проходила її на посаді слідчого у Святошинському РУГУ МВС України в м. Києва.

Апелянт пояснив цю обставину тим, що при здійсненні нарахувань було допущено помилку і не виключено з розрахунку 30 днів квітня місяця 2012 року, у зв'язку з цим помилково зазначено фактичне перебування в навчальних аудиторіях 72 дні, хоча правильно - 42 дні, та зробив перерахунок де сума витрат було зменшено з 1 020,47 грн. до 595,28 грн.

При наявності наданого наказу від 30.12.2011 року та довідки - перерахунку колегія суддів вважає, що доводи апелянта є обгрунтованими та законними.

Згідно з довідкою про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця у Національній академії внутрішніх справ від 01.06.2012 року відповідач була ознайомлена з витратами на її навчання, про що свідчить її особистий підпис, та не заперечувала проти нього поки до неї не був заявлений позов.

Пунктами 2.3.6., 3.2., 4.1 договору № Кв - 54 про підготовку фахівця від 09 вересня 2008 року, укладеного між КНУВС, правонаступником якого є НАВС, ГУ МВС України в м. Києві та ОСОБА_3, було визначено, що у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п. 3 цього договору ОСОБА_3 зобов'язувалась відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Вказані умови договору є результатом домовленості сторін, а тому, згідно з ст. ст. 628, 629 ЦК України є обов'язковими до виконання.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Отже, вина відповідача у зобов'язальних правовідносинах презюмується, якщо вона не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем не було надано жодного доказу у спростування наданих позивачем документів, ні спростування виплати їй грошового забезпечення або його розміру, ні звернення до позивача з приводу не забезпечення одягом, харчуванням, не надання комунальних послуг.

Статтею 367 ЦПК України процесуально визначено межі розгляду справ в апеляційній інстанції.

Так, відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, не має процесуальної можливості усунути вказані вище недоліки, допущені місцевим судом.

Колегія судді вважає, що суд першої інстанції ухвалив помилкове рішення про відмову у задоволенні позову до Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління МВС України в м. Києві про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, тому рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з урахуванням здійсненого перерахунку фактичних витрат.

Також з відповідача підлягають стягненню судові витрати.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління МВС України в м. Києві про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (проживає за адресою АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Національної академії внутрішніх справ ( р/р 0175, , МФО 820172 ДКСУ, м. Київ) вартість витрат на навчання у розмірі 27 718 (тридцять сім тисяч чотириста сімнадцять) гривень 85 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Національної академії внутрішніх справ судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1 378 грн. 00 коп., а також стягнути судові витрати понесені у зв'язку з поданням апеляційної скарги у розмірі 1 515 грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 січня 2018 року.

Головуючий

Судді