Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.10.2018 Справа №607/5963/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді - Позняка В.М.

за участю секретаря с/з - ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4, просить визнати за нею майнові права на ? частину квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_5 мотивовано тим, що вказана квартира була придбана за час шлюбу із відповідачем ОСОБА_4, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого ОСОБА_4 просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Покликається на те, що спірна квартира була придбана за час шлюбу, однак за його особисті кошти.

Ухвалою судді від 17 травня 2018 року відкрито провадження по справі, та призначено підготовче судове засідання, а ухвалою суду від 02 жовтня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав викладених в ньому. Пояснила, що позивач та відповідач з 1991 по 2016 роки перебували в шлюбі. В 2004 році, у звязку із необхідністю придбати власне житло ОСОБА_3 змушена була виїхати на заробітки в Італію, де заробляла кошти та передавала чоловікові. В цей час відповідач ніде не працював. В 2007 році чоловік уклав договір дольової участі на придбання квартири, яку на цей час збудовано та передано чоловікові. Однак, уникаючи поділу майна подружжя, чоловік не реєструє право власності на квартиру. Гроші для придбання квартири висилала вона.

Відповідач в судове засідання не зявився, він та його представник звернулися до суду із заявами, в яких просять розглядати справу у їх відсутності.

Дослідивши докази, судом встановлено такі обставини.

Сторони перебували в шлюбі з 01.11.1991 року який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.11.2016 року, справа №607/10763/16-ц.

20 квітня 2007 року між Тернопільським спільним комерційно-виробничим малим підприємством «Тер ТАМП» (Управитель) та ОСОБА_4 (Доручитель) був укладений договір про участь у фінансуванні будівництва квартири на 2007 рік, яким ОСОБА_4 доручив Управителю за винагороду укласти угоди повязані із будівництвом в семиповерховому 84-х квартирному цегляному будинку №40А по вул. Микулинецькій в смт. В.Березовиця, Тернопільського району Тернопільської області збудувати квартиру №21 проектною площею 63.38 кв.м. Планова вартість квартири становить 179238 грн. (п.2.2). Довіритель здійснює фінансування будівництва квартири шляхом перерахування коштів на поточний рахунок управителя в розмірі 72600 грн. по 21.04.2007 року. Решту суми оплачується до 21.05.2007 року.

04 травня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Житловий альянс» (Позикодавець) та ОСОБА_6 (Позичальник) був укладений договір позики №546 від 04 травня 2007 року, відповідно до умов якого Позикодавець зобовязується надати позичальнику безпроцентну цільову позику, на умовах визначених договором, а Позичальник зобовязується прийняти позику та використати її за цільовим призначенням і повернути надану позику у визначений даним договором строк. Мета позики для придбання нерухомості (п.2.1 договору). Сума позики за договором становить 100000 грн. Позичальник зобовязується повернути позику до 15 жовтня 2011 року. Даний договір був укладений у звязку з тим, що між Позичальником і Позикодавцем був укладений договір від 11 квітня 2005 року №001315 з додатками про надання послуг спрямованих на придбання товару через організовану систему «альянс», оскільки за результатами проведеного Позикодавцем Розподілу фонду групи Позичальник отримав право на отримання товару, на умовах, передбачених основним договором.

Відповідно до наданих квитанцій про оплату (а.с.94-108), повідомлення директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий альянс» від 16 вересня 2011 року №1149, ОСОБА_4 повністю розрахувався за договором від 11 квітня 2005 року.

Згідно акту приймання-передачі квартири від 15 вересня 2015 року ОСББ «Сад-40» відповідно до договору дольової участі в будівництві квартири №21 від 20 квітня 2007 року передав, а ОСОБА_4 отримав двохкімнатну квартиру №21 загальною площею 63,8 кв.м. на сьомому поверсі у житловому будинку №40А підїзд «1» на вулиці Микулинецькій у селищі міського типу ОСОБА_5 Березовиця Тернопільського району Тернопільської області.

З інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна видно, що право власності на квартиру №21 у житловому будинку №40А на вулиці Микулинецькій у селищі міського типу ОСОБА_5 Березовиця Тернопільського району Тернопільської області не зареєстровано в реєстрі.

Відповідно до довідки ОСББ «САД-40», станом на 01.07.2018 року заборгованості по квартплаті перед ОСББ немає.

З інформації ДП «Газпостач» ПрАТ «Тернопільміськгаз» від 01 серпня 2018 року, заборгованість за спожитий природній газ по вул. Микулинецька, 40а/21 село Велика Березовиця в ОСОБА_4 відсутня. Останній показник 5921 (№108872).

Також, згідно довідки Тернопільського РЕМ ОСОБА_4, особовий рахунок 441438, заборгованості за спожиту електроенергію станом на 01 серпня 2018 року не має.

Як видно із квитанцій, рахунків (а.с. 120-137) ОСОБА_3 працювала за трудовими договорами 2008-2013 роках в республіці Італія, де отримувала заробіток від 700- 1100 Євро за один місяць роботи.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що він є сином позивача та відповідача. Знає, що в 2004 році мама поїхала працювати в Італію, так як хотіла заробити кошти на житло для сімї. В 2006 році батьком був укладений договір та з того часу оплачувалися кошти. Знає, що майже всі гроші на купівлю квартири АДРЕСА_2 передавала мама, так як батько в той час ніде не працював. Свідок особисто отримував від мами кошти, міняв та оплачував кредит. В 2012 році у квартирі АДРЕСА_3 він проживав разом із матірю та батьком, однак пізніше мама знову поїхала в Італію.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що вона працювала в Італії з 2000 року. В 2004 році приїхала в Італію ОСОБА_3, та перших два роки проживала в неї. Знає, що вона поїхала в Італію, щоби заробити на житло, так як свекруха їх виселила зі своєї квартири на орендовану. Також свідку відомо, що кожного місяця ОСОБА_9 пересилала кошти та посилки додому, так як чоловік вступив в дольову участь, у звязку із чим потрібно було оплачувати кредит. В той час чоловік ніде не працював, доглядав сина, та сімя фактично жила на гроші, які передавала ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_10 суду показала, що вона є сестрою ОСОБА_3 Знає, що її сестра в 2004 році поїхала в Італію на заробітки, у звязку із тим, що хотіла мати власне житло. Свідку відомо, що в 2006 році ОСОБА_11 взяв кредит для купівлі квартири, в якому вона та її керівник сільський голова, були поручителями. Гроші на оплату кредиту передавала з Італії її сестра, так як ОСОБА_11 ніде не працював, та жив за її рахунок.

Надавши оцінку встановленим обставинам справи, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити, виходячи із такого.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17, постанові ВС від 7 лютого 2018 року справа №654/5243/14-ц.

Із змісту статті 12,13 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Із змісту статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як установлено судом, майнові права на квартиру були придбані та оплачені в 2007-2008 році. Як стверджує відповідач, для оплати вартості квартири, він отримав в 2007 році кредит, який повністю погасив в 2011 році.

Таким чином, майнові права на квартиру та оплата грошових коштів за неї відбулася за час шлюбу.

Відповідач стверджує, що майнові права на квартиру придбані за його особисті кошти.

Однак, всупереч ст.ст. 12,13 80, 81 ЦПК України ОСОБА_4 не надано жодних доказів того, що кошти на оплату дольової участі в будівництві були його особистою власністю.

Навпаки, як установлено судом, позивач, у звязку із необхідністю житла для сімї, виїхала 2004 році в Італію, де працювала, що підтверджується наданими розписками про отримання заробітної плати.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10 в судовому засіданні підтвердили, що кошти на оплату будівництва квартири АДРЕСА_4 передавала ОСОБА_3, позивач на момент купівлі квартири ніде не працював.

Тому, враховуючи те, що відповідачем не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд доходить до висновку, що майнові права на квартиру АДРЕСА_4 є спільною сумісною власністю.

Доводи відповідача, що позивач не довела, що майнові права на квартиру придбані за спільні кошти подружжя, суд не бере до уваги, оскільки саме на того з подружжя, який спростовує презумпцію спільності майна подружжя лежить тягар доказування. Позивачем надано докази її участі в придбанні квартири.

Згідно з вимогами ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, враховуючи те, що відповідач не визнає за позивачем право на частку в майнових правах на спірну квартиру, у звязку із чим ОСОБА_3 не може реалізувати свої права власника, суд вважає, що її право підлягає судовому захисту, а позовні вимоги до задоволення шляхом визнання за нею права власності на 1/2 майнових прав на квартиру АДРЕСА_5.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача, у звязку із чим з нього слід стягнути 3250 грн. сплаченого позивачем судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15, 60, 61, 88, 212, 215 ЦПК України, ст.ст. 3, 16, 524, 533, 369 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 70, 71 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_5 ОСОБА_3 (Тернопільська область, Тернопільський район, смт. Велика Березовиця, вул. Микулинецька, 40а/21, ІПН НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (м. Тернопіль, вул. Петлюри, 1/69ІПН НОМЕР_2) про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 майнові права на ? частини квартири АДРЕСА_6.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 3250 (три тисячі двісті пятдесят) гривень сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду учасниками справи подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддяОСОБА_5