ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4849/18
Провадження № 2-з/210/53/18
У Х В А Л А

іменем України

"04" жовтня 2018 р. м. Кривий Ріг

Суддя Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2 , розглянувши заяву ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

03 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 звернувся в суд із заявою про забезпечення позову та просили зупинити дію рішення ТОВ «Сітісервіс-КР» про нарахування позивачу заборгованості за утримання будинку за період з 01.01.2015 року у сумі 2490,73 грн., зупинити дію рішення КПТМ «Кривопіжтепломережа» про нарахування позивачу оплати за послугу по централізованому опаленню за період з 01.01.2017 року у сумі 10222,91 грн.

Свої вимоги мотивували тим, що заявник звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітісервіс КР», Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа», Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова-Ком», третя особа на стороні позивача: Департамент захисту прав споживачів, третя особа на стороні відповідача: управління праці та соціального захисту населення виконкому Металургійної районної у місті ради про порушення прав споживачів надавачами комунальних послуг ТОВ «Сітісервіс-КР», КПТМ «Криворіжтепломережа» та ТОВ «Нова-Ком» при нарахуванні субсидій за комунальні послуги та просить суд визнати нарахування ТОВ «Сітісервіс-КР» заборгованість за утримання будинку за період з 01.01.2015 року у сумі 2490,73 грн., нарахування КПТМ «Криворіжтепломережа» заборгованості за споживання централізованого опалення за період з 01.10.2017 року у сумі 10222,91 грн.,, збір, збереження, обробку та розповсюдження персональних даних позивача ТОВ «Нова Ком» без згоди позивача протиправними та скасувати відповідні рішення ТОВ «Сітісервіс-КР», КПТМ «Криворіжтепломережа» та звернутись до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Металургійної районної у місті ради з подання про відсутність у позивача заборгованостіз оплати комунальних послуг.

Заявник посилаючись на відмову ТОВ «Сітісервіс-КР» від укладення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, вважаючи, що ТОВ «Сітісервіс-КР» не бажає діяти у межах та у спосіб, встановлений законодавством, позивач не може отримати довідку від ТОВ «Сітісервіс-КР», що у неї відсутня заборгованість, тому Управління праці та соціального захисту населення виконкому Металургійної районної у місті ради не надає субсидії, а виходячи з цього КПТМ «Криворіжтепломережа» нараховує заборгованість, яка у опалювальний період разом з вартістю опалення, газу, води, світла, а також з поточними сплатами за комунальні послуги може сягнути до 6000 грн. на місяць, а позивач має дохід (у 2017 році) -90483, грн., а тому вона не може сплачувати такі кошти.

Сторони в судове засідання не з'явились, проте їх неявка не перешкоджає розгляду заяви. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 про забезпечення позову слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

У розумінні п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободтермін «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та «Лавентс проти Латвії» від 7 листопада 2002 року).

Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов'язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до абз.1 ч.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов'язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено і п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Дослідивши матеріали та обставини справи, доводи викладені у заяві позивача та її представника про забезпечення позову, суддя не вбачає підстав для задоволення вищезазначеної заяви оскільки, згідно наданої відповіді Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітісервіс-КР» від 17.09.2018 року № 1511, вбачається, що поданий позивачем ОСОБА_3 протокол розбіжностей не вбачається можливим підписати, типовий договір затверджується постановою уряду, є обовязковим для усіх категорій виконавців та споживачів.

Згідно ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 Закону споживач зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно п.3 ч.2 ст. 21 Закону виконавець зобовязаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обовязок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у звязку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013 р. по справі 6-59цс13).

Суд вважає, що ця обставина є додатковою підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 151, 152, 153, 209, 210 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її проголошення, а особами, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні при проголошенні цієї ухвали, у той самий строк з дня отримання її копії.

Суддя: С. В. Ступак