Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1940/18

Номер провадження: 2/511/763/18

26 жовтня 2018 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Іванової О. В.,

секретаря судового засідання - Кирилової І.В.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Роздільнянська районна державна адміністрація в особі Органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

07.09.2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа - Роздільнянська районна державна адміністрація в особі Органу опіки та піклування.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину доньку: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. В 2006 році шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу вона відновила собі прізвище, на дошлюбне «ОСОБА_1». В 2016 році позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та обрала прізвище чоловіка. Відповідно до виконавчого листа від 29.08.2005 року з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини стягуються аліменти на її утримання, однак ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки не сплачує, що підтверджується розрахунком по заборгованості, складеного Роздільнянським районним відділом державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області станом на 29.08.2018 року заборгованість у твердій грошовій сумі складає 87 699,44грн. З моменту розірвання шлюбу відповідач жодного разу на протязі 7 років не цікавився життям дитини та не вчинив жодної дії щодо спілкування з нею та виховання, самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Так як на даний час позивачка одружена її чоловік має намір усиновити її доньку та утримувати, виховувати, як рідну. У зв'язку з вищевикладеним позивачка просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо доньки: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачка в підготовче судове засідання не з'явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Відповідач у підготовче засідання не з'явився, про час і місце його проведення сповіщався належним чином. З огляду на те, що відповідач склав заяву про згоду на позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка посвідчена нотаріально і приєднана до справи, а також на приписи статті 200 ЦПК України суд визнав можливим розглянути справу в підготовчому засіданні.

Представник третьої особи - Роздільнянської районної державної адміністрації в особі Органу опіки та піклування ОСОБА_5 в підготовче судове засідання не з'явилася. До суду надала заяву відповідно до якої позовні вимоги позивачки підтримала в повному обсязі. Зазначила, що питання про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 було розглянуто на засіданні районної комісії з питань захисту прав дитини, де було вирішено надати висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, долучивши до матеріалів справи Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача.(а.с.36-37).

У зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Розглянувши подані заяви, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що позивач з 03.10.2003 року по 14.03.2006 року перебувала в офіційному шлюбі з ОСОБА_2, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища.(а.с.38).

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 46 від 14 березня 2006 року. після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_1 відновила собі дошлюбне прізвище «ОСОБА_1», що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області від 14.03.2006 року.(а.с.11).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину доньку: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1, виданого Кучурганською сільською радою Роздільнянського району Одеської області від 02.02.2004 року, актовий запис №2, в графі батьки вказано: батько - ОСОБА_2, мати - ОСОБА_1. (а.с.10).

25.05.2016 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, після чого обрала прізвище чоловіка "ОСОБА_1", що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2.(а.с.12).

Згідно виконавчого листа виданого Роздільнянським районним судом Одеської області від 29.08.2005 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини: доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку(доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 24.06.2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_6.(а.с.7).

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам, складеного Роздільнянським районним відділом державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області станом на 29.08.2018 року заборгованість у твердій грошовій сумі складає 87 699,44грн. (а.с.8)

Дитина ОСОБА_3 проживає разом з матір'ю ОСОБА_1 - за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою Кучурганської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 24.07.2018 року № 611, стан дитини здоровий, перебуває на обліку Кучурганської АСМ, на «Д» обліку не перебуває, на прийом до лікаря завжди приходить разом з мамою.(а.с.9). Склад сім'ї позивача є: чоловік ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 народження та її донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.17;18).

Факт виховування та утримання доньки самою позивачкою також підтверджено письмовими поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які являються сусідами позивача.(а.с.14-16).

Відповідно до заяви від 04.06.2018 року за № 228, зареєстрованої в реєстрі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу, наданої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 він надає згоду на позбавлення його батьківських прав щодо доньки, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.(а.с.42).

Судом достовірно встановлено та про це зазначив в своїй заяві відповідач, а також підтверджено наданими позивачкою доказами, що відповідач не проявляє до своєї дитини щонайменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, абсолютно не цікавився ні здоров'ям, ні долею дитини у зв'язку з чим, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позивач зверталася до Роздільнянської районної державної адміністрації з проханням на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглянуто питання, щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, щодо неповнолітньої дитини: ОСОБА_3.

Відповідно до висновку Роздільнянської районної державної адміністрації від 04.10.2018 року №2548/1/15/01-33, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі ст. 164 СК України ОСОБА_2 доцільно позбавити батьківських прав. (а.с.39-40)

Даний висновок є обґрунтований тим, що батько не займається вихованням та забезпеченням дитини, не цікавиться її життям та не приділяє уваги її фізичному та духовному розвитку.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, ч. 2 ст. 155 СК забезпечує, в першу чергу, інтереси дитини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

В силу ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

При прийнятті рішення у наявній справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Згідно ст. ст. 111, 112 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї.

Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 114 вищенаведеного вище Закону).

Із наданих суду доказів встановлено, що дитина матеріально забезпечена, має належні побутові умови проживання, проживає разом з матір'ю та вітчимом, якого називає батьком, про що був складений акт обстеження сім'ї ОСОБА_1(а.с.13).

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає спільно з дитиною і самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків по її вихованню, що підтверджується письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні, а саме: актом від 14.08.2018 року (а. с. 13), заявою відповідача ОСОБА_2 (а. с. 45).

Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що відповідач у даній справі є батьком неповнолітньої ОСОБА_3, проте він самоусунувся від виконання покладеного на нього батьківського обов'язку у вихованні дитини, він свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Відповідач протягом навчання дитини жодного разу не відвідував батьківських зборів, зацікавленості в її навчанні не приймав.

Також, судом не встановлено жодних обставин, які б унеможливлювали виконання ОСОБА_2 обов'язків по вихованню дитини, не встановлено обставин чинення йому будь-ким, в тому числі і матір'ю дитини, перешкод у спілкуванні з дитиною, перешкод участі у її вихованні.

З'ясувавши повно, всебічно, об'єктивно обставини справи, суд, з урахуванням, в першу чергу, інтересів дитини, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_3, оскільки належними та допустимими доказами підтверджено свідоме ухилення батька від виконання батьківських обов'язків, який свідомо нехтує своїми обов'язками по вихованню дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться станом її здоров'я, її навчанням.

Керуючись статтями 81, 82, 133, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Роздільнянська районна державна адміністрація в особі Органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав - задовольнити повністю.

Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження.

Копію рішення після набрання ним законної сили надіслати Роздільнянському районному відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: О. В. Іванова