АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕ М УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року м. Чернівці

Справа №725/1881/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Андрушків С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м Чернівці від 21 серпня 2018 року, (головуючий у 1-й інстанції Стоцька Л.А.),

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є основним наймачем квартири АДРЕСА_1, яка належить до державного житлового фонду. Квартиру обслуговує КЖРЕП №14.

Окрім неї у вказаній квартирі зареєстровані її онука ОСОБА_3, яка здійснює догляд за нею, та колишня невістка ОСОБА_2

Після смерті сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року відповідач поїхала за кордон на заробітки. Декілька місяців тому ОСОБА_2 повернулася в Україну та поселилася у спірній квартирі.

Вказувала, що є особою похилого віку, інвалідом третьої групи, їй потрібні тиша та спокій. Відповідач, яка з часу смерті сина є їй чужою людиною, приводить до квартири різних чоловіків. Останній її співмешканець, який на даний час без її згоди проживає у квартирі з відповідачем, є неприємною особою, погрожує онучці. Вона також боїться за своє життя. ОСОБА_2 постійно влаштовує сварки, скандали, не проявляє до неї поваги.

Просила виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1

_____________________________________________________________________

Провадження 22ц/794/1035/18 Категорія 44

Рішенням Першотравневого районного суду м Чернівці від 21 серпня 2018 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що судом не встановлено обставин, необхідних для застосування ст. 116 ЖК України, а саме систематичне порушення правил співжиття, підтверджене доказами.

Вважає, що правопорушення, допущене її співмешканцем, не має відношення до користування сторонами житловим приміщенням та не може бути підставою для її виселення із займаного житлового приміщення.

Просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м Чернівці від 21 серпня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у справі наявні докази систематичного порушення відповідачем та її співмешканцем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі.

Однак колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована та належить до державного житлового фонду.

Основним квартиронаймачем зазначеної квартири є позивач ОСОБА_1, яка у ній зареєстрована з 24.09.1982 року та постійно там проживає.

Крім позивача у квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 (а.с. 5).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частина 1 ст. 116 ЖК України передбачає, що наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавці або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Пленум Верховного Суду України в постанові №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами і доповненнями) роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилалася на неможливість спільного проживання з відповідачем в одній квартирі через сварки, а також на те, що співмешканець відповідача погрожує її.

На підтвердження цих обставин ОСОБА_1 надала до суду лист Чернівецького відділу поліції ГУ НП в Чернівецькій області від 30 січня 2018 року № 1221/123/39/1-2018 (а.с. 23), з якого вбачається, що 23 січня 2018 року онука позивача ОСОБА_3 зверталася до відділу поліції із заявою про те, що співмешканець її тітки ОСОБА_5 погрожує їй.

За вказаним зверненням було проведено перевірку, за результатами якої з ОСОБА_5 проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду щодо недопущення протиправної поведінки у майбутньому, ознак вчинення ним кримінального правопорушення не виявлено.

Гарантоване ст. 55 Конституції України та ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 2, 4 ЦПК України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване позивачем порушення було обґрунтоване і підтверджене доказами.

Згідно ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Позивач не надала належних та допустимих доказів порушення правил співжиття саме відповідачем ОСОБА_2, притягнення її до адміністративної відповідальності, доказів застосування відносно неї заходів громадського впливу.

Крім того, при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Факт протиправної поведінки ОСОБА_5 відносно онуки позивача не має відношення до користування спірним жилим приміщенням та не може бути підставою для виселення з нього ОСОБА_2

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Втручання держави у використання особою даних прав має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики ЄСПЛ, такий загальний захист права на житло поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі McCann v. the United Kingdom від 13.05.2008 року).

Згідно ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (діє з 30.03.2006 року) суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З огляду на викладені обставини справи, та виходячи з аналізу наведених норм, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або факту триваючої антисуспільної поведінки, створення неможливих для інших умов проживання у спірній квартирі після вжиття до неї заходів запобігання чи громадського впливу.

З урахуванням викладених обставин справи та вимог закону апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м Чернівці від 21 серпня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 жовтня 2018 року.

Головуючий

Судді: