Головуючий у 1-й інстанції Матвєєва Ю.О.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 липня 2018 року, ухваленого у складі судді Матвєєвої Ю.О.,

по цивільній справі

за позовом ОСОБА_2

до виконавчого комітету Маріупольської міської ради,

третя особа - Служба у справах дітей Маріупольської міської ради по Кальміуському району

про визнання права користуванням жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до виконкому Маріупольської міської ради про визнання права користування квартирою АДРЕСА_4 Посилалась на те, що її бабуся - ОСОБА_4 на підставі ордеру № 1452 від 14.12.2004р. отримала вказану квартиру, в якій стала проживати. Позивач зареєструвалась в цьому помешканні 03.04.2007р. ОСОБА_4 Після смерті бабусі у липні 2015 року вона звернулась до Департаменту міського майна Маріупольської міської ради про передачу їй у приватну власність зазначеної квартири, проте з підстав відсутності у неї належним чином оформленого ордеру або рішення суду про визнання права користування цим жилим приміщенням їй було відмовлено. У зв'язку з невизнанням відповідачем її житлового права просила визнати за нею право користування вказаною квартирою.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до виконавчого комітету Маріупольської міської ради, третя особа - Служба у справах дітей Маріупольської міської ради по Кальміуському району, про визнання права користуванням жилим приміщенням відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача - ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просив рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача, третьої особи не надходило.

Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_2 є онукою ОСОБА_4, яка на підставі ордеру на жилу площу № 1452 від 14.12.2004р. вселилася в квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 15).

За даними особового рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_5 зареєстрована в квартирі з 15.12.2004р., вибула 20.08.2016р. у зв'язку зі смертю; позивач ОСОБА_2 зареєстрована в цій квартирі з 03.04.2007р. (а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1р. ОСОБА_4 померла (а.с. 11).

Після смерті бабусі позивач продовжувала проживати у спірній квартирі, але із заявою про переоформлення особового рахунку не зверталась.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд врахував? що ОСОБА_2 вселилась на законних підставах до спірної квартири, постійно проживала з бабкою з 2004 року, вела з нею спільне господарство. Проте, оскільки після смерті бабусі з 2016 року позивач не зверталась із заявою про переоформлення особового рахунку, виселилась зі спірного помешкання до іншого житла у зв'язку з народженням дитини, то втратила право користування спірним жилим приміщенням, бо договір найму цього жилого приміщення в розумінні ч. 2 ст. 107 ЖК України вважається розірваним з дня вибуття позивача. При цьому суд вказав, що наявність реєстрації позивача і її неповнолітньої дитини, зареєстрованої в спірному житлі після відкриття провадження по даній цивільній справі, не свідчать про їх постійне місце проживання в спірному помешканні.

З такими висновками суду погодитись не можна, зважаючи на наступне.

За змістом ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Згідно із ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Наймач вправі в установленному порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України).

Згідно роз'яснень у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.85р. (з подальшими змінами), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

За змістом ч. 2 ст. 107 ЖК України, якими обгрунтовано негативне у відношенні позивача рішення, а також за роз'ясненнями у п. 11 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України № 2, у разі вибуття наймача та членів сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункту договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

За ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Як з'ясовано судовим розглядом, ОСОБА_2 з 2004 року фактично постійно проживала, а з 2007 року зареєстрована в спірній квартирі НОМЕР_3 була членом сім'ї наймача ОСОБА_4, з якою вела спільне господарство до смерті останньої. Відтак, ОСОБА_2 за положеннями ч. 2 ст. 65 ЖК України набула рівних із наймачем житлових прав на вказане жиле приміщення.

В суді першої інстанції позивач вказувала, що після смерті бабусі вона продовжувала постійно проживати в спірні квартирі. У зв'язку з народженням дитини в 2016 році і тією обставиною, що квартира потребувала ремонту, вона проживає в спірному житлі, де залишились речі повсякденного користування, іграшки дитини, одяг членів сімї тощо, періодично та має намір після ремонту і в подальшому проживати в квартирі, як єдиному наявному в неї житлі.

В обґрунтування цієї обставини позивачем надано довідку житлової організації КСН «Центральний ІІ», якою підтверджено її проживанняя в цьму помешканні вже розширеним складом родини - разом із чоловіком ОСОБА_6 і неповнолітнім сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, який зареєстрований також в спірному помешканні 26.04.2018р. (а.с. 57, 99).

Здійснюючи оплату комунальних послуг, що підтверджено квитанціями, позивач виконує майнові зобов'язання, що випливають із договору найму квартири НОМЕР_3 Дані обставини колегія суддів оцінює у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України в сукупності і взаємному зв'язку з іншими доказами.

Наведеним обставинам суд першої інстанції не приділив належної уваги і не зважив на те, що відповідачем не було спростовано факт проживання позивача в спірному помешканні, а також на те, що рішення про втрату позивачем права на набуте нею у 2007 році на законних підставах спірне жиле приміщення у встановленому законом порядку ніким не приймалось.

Крім того, в ході судового розгляду не відшукано відомостей про наявність у позивача або її неповнолітньої дитини іншого власного житла чи частки або права на користування в іншому жилому приміщенні, здобутому у встановленому законом порядку. Таких доказів не представлено і до суду апеляційної інстанції.

Суд дійшов вірного висновку про дотримання порядку вселення позивача до спірної квартири, і, як вбачається з матеріалів справи, це приміщення було постійним місцем проживання ОСОБА_2, в якому вона довготривало з 2004 року проживала і вела спільне господарство із наймачем - бабусею ОСОБА_4

Такими висновками спростовуються заперечення відповідача (а.с. 41-42) про непідтвердження факту виникнення у позивача права користування спірним житлом.

Разом з тим, поза увагою суду залишились пояснення позивача про те, що вона деякий час проживала на зйомній за усною домовленістю квартирі АДРЕСА_2, що було викликано народженням дитини в сукупності із потребуванням житлом ремонту. Зйомне (орендоване) житло не може вважатись, як впевнена колегія суддів, постійним місцем проживання.

Твердження суду про вибуття позивача зі спірного жилого приміщення на постійне проживання до іншої квартири на постійне проживання є бездоказовим, оскільки судом не дослідужвались будь-які дані про обрання ОСОБА_2 іншого місця проживання, про які йдеться у роз'ясненнях Пленуму Верховного Суду України в п. 11 постанови № 2. Тож, зведений судом на підставі цього висновок про розірвання у зв'язку з цим договору найму спірної квартири НОМЕР_3 із ОСОБА_2 в розумінні ч. 2 ст. 107 ЖК України, якою керувався суд, і втрату нею права користування цим жилим приміщенням, є хибним, як обгрунтовано вказує представник позивача в апеляційній скарзі.

Крім того, ухвалюючи рішення, суд у якості одного з визначальних факторів врахував наявність у чоловіка ОСОБА_2 права власності на частку в іншому житлі.

Так, дійсно, батько неповнолітньої дитини ОСОБА_2 - ОСОБА_6 має у власності ? частину однокімнатної квартири АДРЕСА_3, в якій значаться зареєстрованими загалом 7 осіб (а.с. 43, 100), в тому числі брат ОСОБА_6, його дружина і дитина, про що повідомила суду першої інстанції позивач.

Проте, позивач не наділена правом користування цим приміщенням, чому суд не приділив достатньої уваги.

Отже, колегія суддів доходить до висновку, що квартира НОМЕР_3 в розімінні ст. 29 ЦК України є місцем проживання ОСОБА_2, право на яке здобуто нею на законих підставах і з яким вона не втрачала зв'язку.

В порядку виявлення бажання приватизувати займану нею на умовах найму квартиру, ОСОБА_2 звернулась до органу приватизації, подавши документи, серед яких була наявна і копія ордера на спірне жиле приміщення № 1452 від 14.12.2004р., виданого на імя ОСОБА_4, наявність якого не заперечувалась Департаментом міського майна Маріупольської міської ради. Проте, у відповідних листах від 15.09.2017р. ОСОБА_2 було відмовлено у передачі житла у її власність з підстав відсутності в неї ордеру і, одночасно з цим, поінформовано про відсутність підстав для видачі їй ордера на спірну квартиру НОМЕР_3 (а.с. 13, 14).

Між тим, як встановлено, виданий у 2004 році на підставі спільного рішення райадміністрації і підприємства ОСОБА_4 ордер № 1452, членом сім'ї якої була позивач, право наймача і її онуки на проживання в квартирі не оспорювались органами місцевого самоврядування, не ставилося питання про неправомірність проживання, втрату права на проживання ОСОБА_2 в даній квартирі з 2007 року.

Як задекларовано ст. 47 Конституції України і втілено в положення ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за № 109/17404, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника.

Загальна площа квартири НОМЕР_3 - 21,23кв.м. відповідає площі, передбаченій пунктом 5цього Положення (21кв.м + 10 кв.м. на сім'ї), то може передаватись на підставі п.п. 4, 8 цього Положення у власність наймачеві та членам його сім'ї безоплатно.

Позивач, яка постійно проживала з 2004р. і залишилась проживати після смерті члена її сім'ї - ОСОБА_4, вправі претендувати на передачу займайної нею квартири у власність в порядку приватизації.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких конкретних обставин, при не визнанні Департаментом міського майна Маріупольської міської ради, відповідачем - виконавчим комітетом Маріупольської міської ради існуючого, чинного житлового права позивача на спірну квартиру НОМЕР_3 що вона не втрачала, колегія суддів вважає за необхідне вжити ефективний спосіб захисту прав ОСОБА_2, визнавши за нею таке житлове право за новим судовим рішенням.

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування судом норм матеріального права, таке рішення, з огляду на обгрунтованість апеляційної скарги представника позивача, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову згідно вищенаведеного мотивування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 липня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії НОМЕР_4, РОКПП НОМЕР_1) право користування квартирою АДРЕСА_5

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2018 року.

Судді:

С.А.Попова

С.А.Зайцева

О.М.Пономарьова