ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/953/18 Справа № 173/1079/17 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т.М. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

29 жовтня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Регіонального сервісного центру МВС в Київській області

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру МВС в Київській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Регіонального сервісного центру МВС в Київській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що вона на підставі наказу № 9 о/с від 28.12.2015 року була прийнята на роботу в Регіональний сервісний центр МВС в Київській області 07.11.2015 року на посаду оператора комп'ютерного набору (за рахунок посади адміністратора територіального сервісного центру № 3245).

Згідно з наказом № 22 о/с від 01.07.2016 року її призначено, як таку, що успішно пройшла конкурс, із встановленням випробувального терміну 6 місяців на посаду провідного спеціаліста-адміністратора сервісного центру № 3245.

01.07.2016 року вона прийняла присягу державного службовця.

На підставі наказу № 46 о/с від 12.12.2016 року була звільнена за п.2 ст. 86 Закону України "Про державну службу" та п.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Наказом № 47 о/с від 13.12.2016 року її було прийнято на роботу в Регіональний сервісний центр МВС в Київській області та призначено, як таку, що прийнята по заяві на посаду провідного консультанта-адміністратора сервісного центру № 3245.

Відповідно до витягу з наказу № 9 від 23.02.2017 року її було звільнено за п.2 ст. 40 КЗпП України (встановлення невідповідності працівника посаді, на яку його призначено).

ЇЇ звільнення стало наслідком проведення комісією Регіонального сервісного центру МВС в Київській області позапланової перевірки територіального сервісного центру № 3245 у період з 13 по 17 лютого 2017 року, в ході проведення якої виявлено ряд недоліків, які виражались в порушенні трудової дисципліни та ст. 139 КЗпП України, вимог Цивільного кодексу та «Порядку державної реєстрації (перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шассі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів».

Не погоджуючись із виявленими в ході перевірки недоліками нею було складено та надано пояснення із зазначенням правового обґрунтування правильності прийнятих нею рішень, проте зазначені пояснення не були прийняті до уваги.

Крім того, за весь час роботи вона сумлінно та чесно виконувала вказівки керівництва, додержувалась трудової дисципліни та вимог нормативно-правових актів про працю. До неї не було застосовано жодного заходу дисциплінарного впливу про неналежне виконання нею своїх посадових обов'язків. Крім того за два місяці, що передували звільненню, вона пройшла конкурс і отримала відповідну кількість балів, що підтверджує її кваліфікацію і відповідність займаній посаді. Тому були відсутні будь-які підстави на звільнення її за п.2 ст. 40 КЗпП України.

Відсутні підстави і для звільнення з її з займаної посади за п.11 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, в цьому випадку роботодавець повинен був запропонувати їй іншу роботу. При цьому вакансія у роботодавця на час її звільнення існувала, так як в мережі Інтернет було оголошення про пошук юриста.

Крім того, вона сама виховує дитину. Її колишній чоловік ніякої у часту у виховання та матеріальному утриманні дитини не приймає, тому відповідно до ст. 184 КЗпП України для неї встановлені гарантії щодо звільнення її з роботи.

Спричинення моральної шкоди обґрунтовувала погіршенням її стану здоров'я. Вона стала досить знервованою. Оскільки втратила роботу, не розуміла яким чином їй забезпечувати себе та неповнолітню дитину. На наступний день після звільнення з роботи у неї підвищився тиск і вона змушена була звернутись до лікаря. Відповідно до виписки з медичної картки, вона перебувала на лікарняному 2 тижні з 24.02.2017 року по 06.03.2017 року з діагнозом гіпертонічна хвороба 1-11 стадії, гіпертонічний криз, атено-гіпертонічний синдром, що й стало підставою звернення до суду.

Ураховуючи викладене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд: визнати наказ в.о. директора Регіонального сервісного центру МВС в Київській області Горбоноса М.М. № 19 о/с від 23.02.2017 року про звільнення її 23.02.2017 року на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити її на попередній посаді з часу незаконного звільнення; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 126 648 грн. 51 коп., за період з 23.02.2017 року по 31.10.2017 року; стягнути з відповідача на її користь 20 000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним наказ в.о. директора Регіонального сервісного центру МВС в Київській області № 9 о/с від 23 лютого 2017 року про звільнення ОСОБА_1 за п.11 ст. 40 КЗпП України 23 лютого 2017 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного консультанта-адміністратора Регіонального сервісного центру МВС в Київській області з 23 лютого 2017 року.

Стягнуто з Регіонального сервісного центру МВС в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 62 509 грн. за період з 23.02.2017 року по 31.10.2017 року.

Стягнуто з Регіонального сервісного центру МВС в Київській області на користь ОСОБА_1 1 000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також скаржник зазначає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, Регіональний сервісний центр МВС в Київській області просить скаргу залишити без задоволення.

В апеляційній скарзі Регіональний сервісний центр МВС в Київській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також скаржник зазначає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.11.2015 року ОСОБА_1 було призначено, як таку, що прийнята по заяві, на посаду оператора комп'ютерного набору (за рахунок посади адміністратора) територіального сервісного центру № 3245 МВС в Київській області на підставі наказу № 9 о/с від 28.12.2016 року.

01.07.2016 року позивача призначено як таку, що успішно пройшла конкурс із встановленням випробувального терміну 6 місяців на посаду провідного спеціаліста-адміністратора територіального сервісного центру № 3245 на підставі наказу № 22 о/с від 01.07.2016 року. 01.07.2016 року позивач прийняла присягу державного службовця.

12.12.2016 року позивача було звільнено за п.2 ст. 86 Закону України "Про державну службу" та п.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) на підставі наказу № 46 о/с від 12.12.2016 року.

Наказом № 47 о/с від 13.12.2016 року позивача було прийнято на роботу в Регіональний сервісний центр МВС в Київській області та призначено, як таку, що прийнята по заяві на посаду провідного консультанта-адміністратора сервісного центру № 3245.

23.02.2017 року позивача звільнено за п.11 ст. 40 КЗпП України (встановлена невідповідність працівника займаній посаді на яку його прийнято) на підставі наказу № 9 о/с

від 23.02.2017 року. При цьому в трудовій книжці є виправлення ст. 36 на ст. 40 КЗпП України, яке не застережене відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до копії витягу з наказу № 9 о/с від 23.02.2017 року встановлено, що позивача звільнено з посади провідного консультанта-адміністратора сервісного центру № 3245 за п.11 ст. 40 КЗпП України (встановлена невідповідність працівника займаній посаді, на яку його прийнято). Підставою цього звільнення зазначено наказ Регіонального сервісного центру МВС в Київській області від 23.02.2017 року № 19.

Наказом № 19 від 23.02.2017 року, встановлено, що відповідно до наказу РСЦ МВС в Київській області від 10.02.2017 року № 14 «Про направлення комісії для здійснення позапланової перевірки в територіальному сервісному центрі № 3245 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області» у період з 13 по 17 лютого 2017 року комісією було здійснено позапланову перевірку територіального сервісного центру № 3245. В ході проведення перевірки комісією було виявлено ряд недоліків при здійсненні операцій з реєстрації, перереєстрації та зняття з обліку транспортних засобів допущених працівниками ТСЦ № 3245. В даному наказі зазначено, які порушення допущені позивачем, а саме зміна кузова автомобіля з вантажного на легковий без відповідних документів, перереєстрація транспортного засобу, який знаходиться в обмеженні за Державним реєстром обтяжень рухомого майна та здійснення прямої перереєстрації автомобіля на підставі документів про спадщину. Згідно даного наказу, за порушення трудової дисципліни, яке виявилось у порушенні ст. 139 КЗпП України, вимог Цивільного кодексу України, Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 в частині проведення реєстраційних операцій із транспортними засобами органами з надання сервісних послуг МВС, в порядку ст. 147 КЗпП України провідного консультанта-адміністратора територіального сервісного центру № 3245 РСЦ МВС в Київській області ОСОБА_1 притягнути до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося неправомірно, у зв'язку з чим наявні підстави для її поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

При цьому, визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.02.2017 року по 31.10 2017 року, суд виходив з того, що в грудні 2016 року позивачу нараховано 34 535,65 грн., з яких 29 165 грн. премія у зв'язку з відзначенням Новорічних свят відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 року № 268, 292, а тому враховуючи, що дана премія є одноразовою і відповідно до п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати до розрахунку сум середнього заробітку працівника не враховується, розмір заробітної плати позивача за грудень 2016 року складатиме: 34 535,65грн. - 29 165 грн. = 5 370,65 грн. Загальний розмір заробітної плати позивача за грудень 2016 року та січень 2017 року складає: 5 370,65 грн. + 10 450,80 грн. = 15 821 грн. 45 коп. Дана сума розділяється на 42 робочі дні у вказаному періоді і складатиме 367 грн. 70 коп. середньоденна заробітна плата. За період з 23 лютого 2017 року по 31 жовтня 2017 року згідно офіційних даних число робочих днів складає 170 днів. Загальна сума середньоденного заробітку позивача: 367 грн. 70 коп. х 170 днів = 62 509 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Відповідно до пункту 11 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником, або уповноваженим ним органом у випадку встановлення невідповідності працівника, займаній посаді, на яку його прийнято або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним

органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитись до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до частини 1 статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосований тільки один з таких видів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Так, згідно пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до підпункту «б» та абзацу 2 пункту 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував до розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу святкову премію, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки не ґрунтуються за вимогах закону.

Згідно пункту 3 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Відповідно підпункту 2.2 пункту 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року (далі - Інструкція), фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять надбавки та доплати до тарифних ставок (окладів, посадових окладів) у розмірах, передбачених чинним законодавством.

Відповідно підпункту 2.2.2 Інструкції, до фонду додаткової заробітної плати включаються премії та винагороди, у тому числі за вислугу років, що мають систематичний характер, незалежно від джерел фінансування (крім сум, указаних у пп.2.3.2).

В свою чергу у підпункті 2.3 пункту 2 Інструкції, інші заохочувальні та компенсаційні виплати включають винагороди та премії, які мають одноразовий характер, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Таким чином, до виробничих премій відносять премії за виконання основних показників у роботі (виконання виробничих завдань та функцій). Виплачують такі премії за фактично відпрацьований час. При цьому розмір премії конкретному працівнику визначають згідно з Положенням про преміювання залежно від особистого вкладу працівника в кінцеві результати роботи.

Виходячи з норм Порядку № 100 тільки виробничі премії враховуються при розрахунку середньої заробітної плати. А ось премії за виконання окремих доручень (одноразового характеру) і премії до ювілейних та святкових дат (одноразові премії) не включають до розрахунку.

Доводи апеляційної скарги Регіонального сервісного центру МВС в Київській області про те, що звільнення позивача було правомірним, так як нею в роботі було допущено ряд суттєвих недоліків, в зв'язку з чим її було притягнено до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, а також направлено заяву до Вишгородського відділення поліції за вказаним фактом, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки правильність висновків суду не спростовують.

Наказ № 19 від 23.02.2017 року не може бути підставою для встановлення невідповідності працівника займаній посаді, так як даний наказ постановлений на підставі ст. 147 КЗпП України, якою передбачені підстави для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. При цьому поняття «порушення трудової дисципліни» та «невідповідність працівника займаній посаді» є зовсім різними поняттями. Так порушення трудової дисципліни працівником виражається в порушенні працівником правил внутрішнього трудового розпорядку, невиконання вказівок роботодавця тощо. В той час як невідповідність працівника займаній посаді вказує на відсутність у працівника відповідних знань, навиків, освіти, неправильне застосування знань та навиків у роботі, що може бути встановлене лише в результаті проведення атестації працівника на відповідність займаній посаді та/або виконуваній роботі. Враховуючи, що атестація позивачки не проводилась, підстав для її звільнення у зв'язку з невідповідністю займаній посаді, не вбачається.

Доказів про порушення позивачем трудової дисципліни відповідачем не було надано.

Крім того, відповідно до частин 3, 4 статті 149 КЗпП України, якщо роботодавець рахував, що допущені позивачем недоліки в роботі відносяться до порушення трудової дисципліни, при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядження) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до копії наказу № 19 від 23.02.2017 року вбачається, що обґрунтування того, що допущені позивачем недоліки в роботі відносяться саме до порушення трудової дисципліни відсутні, крім того позивач під розписку не була ознайомлена з даним наказом. Акту про відмову позивача підписати даний наказ суду не було надано.

Доводи апеляційної скарги Регіонального сервісного центру МВС в Київській області про те, що позивачем не було доведено належними доказами завдання їй моральної шкоди, на увагу не заслуговують, оскільки суперечать вимогами закону.

Згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-54цс11 визначено, що передумовою відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП України.

Судом встановлено факт порушення трудових прав ОСОБА_1, що на думку колегії суддів спричинило моральні переживання позивача через неправомірність дій роботодавця.

Наведені в апеляційних скаргах інші доводи сторін не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційних скарг підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати, понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Регіонального сервісного центру МВС в Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова