Справа № 175/2597/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Реброва С.О.

при секретарі Ратушній Л.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав батька дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яку в ході судового розгляду було уточнено та просила суд також стягнути аліменти на утримання малолітнього сина, мотивуючи уточнений позов тим, що відповідач ОСОБА_3 є батьком малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. В період з 2008 року по листопад 2011 року позивач проживала однією сім'єю із ОСОБА_3 у квартирі, за адресою: АДРЕСА_1. За час їх спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження від 07 грудня 2011 року, серія НОМЕР_3.

Одразу після народження ОСОБА_4, наприкінці листопада 2011 року відповідач пішов із родини та від самого народження сина самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків.

Так, в період з листопада 2011 року по теперішній час, позивач самостійно виховує свого сина ОСОБА_4, який весь цей час проживає з нею та знаходиться на її повному матеріальному забезпеченні. Відповідач ОСОБА_3 жодним чином не піклується про фізичний та духовний розвиток сина з самого його народження, не дбає про його моральне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загально визначених норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».

При цьому відповідач з дитиною не проживав жодного дня від народження і весь цей час нехтує своїми обов'язками з виховання та утримання дитини, не приймає участі у підготовці дитини до самостійного життя, не здійснює відносно сина не те, що належного, але і будь-якого батьківського піклування, не цікавиться досягненнями хлопчика. Все вищезазначене беззаперечно свідчить, що ОСОБА_3 самоусунувся від виконання батьківських обов'язків.

Враховуючи інтереси малолітнього, 14 грудня 2017 року на сесії Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області прийнято рішення «Про доцільність позбавлення батьківських прав», тому позивач в інтересах дитини звернулась до суду.

Зазначені обставини підтверджують злісність невиконання батьківських обов'язків відповідачем відносно сина.

Посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства просить задовольнити позов.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав та їх задоволення, та дав пояснення, що на його думку він мав і має наміри виховувати свого сина, але позивач перешкоджала та продовжує перешкоджати спілкуванню з дитиною. Він надавав матеріальну допомогу позивачу, шляхом переведення коштів на банківський рахунок.

Він приходив до дитячого садочку для того щоб поспілкуватися з сином. Він не визнає позов про стягнення аліментів на утримання дитини, тому як він має намір та готовий повністю утримувати сина.

Представник третьої особи надав суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у тому разі, коли вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що батьком ОСОБА_4, є відповідач ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Факт ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов'язків підтверджується в судовому засіданні матеріалами справи, а саме: рішенням «Про доцільності позбавлення батьківських прав», письмовими поясненнями свідків, а саме: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 які підтвердили письмово, що батько не приділяє уваги синові та не виявляє бажання з ним спілкуватися.

Згідно з п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» в якому наголошено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991 року і набула чинність для України 27.09.1991 року, визначає, що розлучення дитини з батьками може бути необхідним в якнайкращих інтересах дитини у виключних випадках, наприклад, коли батьки взагалі не піклуються про неї.

Оскільки дії відповідача засвідчують, що він втратив інтерес до дитини, не має бажання та можливості утримувати, виховувати його, не створює задовільні умови для проживання сина, враховуючи доведеність відсутності певних намагань відповідача проявити турботу про дитину, суд вважає, що є доцільним позбавляти його батьківських прав.

При вирішенні даного позову судом враховуються вищезазначені обставини, особу відповідача та його ставлення до сина, а тому суд вважає, що в судовому засіданні позовні вимоги знайшли своє підтвердження, обґрунтовані доказами і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Тобто, утримання відповідачем дитини є не його правом, а його обов'язком.

Суд критично ставиться до наданих пояснень ОСОБА_3, щодо надання матеріальної допомоги на утримання сина, та долучених до матеріалів справи квитанцій. Оскільки, з них вбачається, що усі платежі: у грудні 2014 року у сумі 184 грн. 42 коп., другий платіж у жовтні 2015 року у сумі 738 грн. 61 коп., в 2015 році у листопаді на суму 111 грн. 30 коп., та платіж за 2017 рік на суму 270 грн., були перераховані на рахунок дитячого садочку в якому утримується його син, що дає суду підстави вважати встановленим та документально підтвердженим факт ухилення відповідача від належного утримання та надання матеріальної допомоги позивачці на утримання сина.

Згідно же з ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини.

Згідно ч.1 ст.183 Сімейного Кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Вимоги ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України передбачають стягнення аліментів на дитину за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

В силу ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема у статті 182 СК України частину другу викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», а суми які перераховував відповідач щорічно, є нікчемно малі.

У зв'язку з вищевказаними положеннями чинного законодавства, з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дитини в судовому порядку.

Судові витрати покладаються на відповідача, з нього повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі 704 грн. 80 коп., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 9-13, 76-83, 95, 128-131, 133, 141, 223, 247, 263-265, 268, 272, 273, 280-284, 288, 289 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1, батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення останнім повноліття, у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. (одна тисяча гривень) щомісячно.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1, на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя С.О. Ребров

Провадження № 2/175/1023/17