Номер провадження: 22-ц/785/2775/18
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участю третьої особи без самостійних вимог Державного виробничого житлово-побутового підприємства Українська державна будівельна корпорація «Укрбуд» - про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням в кімнаті АДРЕСА_1

Свої позовні вимоги мотивували тим, що відповідач на спірної житлової площі в кімнаті не проживає з 2010 року без поважних на те причин, а тому вважали, що ОСОБА_2 втратив право користування житлом відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено. Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловою площею в кімнаті АДРЕСА_1

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовну заяву залишити без задоволення, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини у справі, оскільки виходив лише з матеріалів, які були надані позивачем ОСОБА_3; позивач ОСОБА_3 зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, про що свідчить неодноразові звернення до правоохоронних органів, співмешкала з іншими чоловіками, провокувала сварки, він не міг на таких умовах з нею в одній кімнаті, а тому тимчасово перестав мешкати в спірному житловому приміщенні, залишивши деякі свої речі, інтересу до спірного житла не втрачав.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_3 слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, послався на наступні обставини.

Житловий будинок АДРЕСА_1 має статус сімейного гуртожитку та знаходиться на балансі Державного виробничого житлово-побутового підприємства Українська державна будівельна корпорація «Укрбуд».

Відповідно до ордеру №8 від 27.01.1999 року, виданого Державним виробним житлово-побутовим підприємством, ОСОБА_2 було надано право на зайняття разом з дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 житлової площі в кімнаті АДРЕСА_1

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2010 року (справа №2-4480/10) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний (а.с.13).

З представлених документів, зокрема з довідки Ф-1 від 10.07.2017 року №859 вбачається, що на спірній житловій площі в кімнаті зареєстровані ОСОБА_2, як наймач та колишня дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4.

Таким чином, в силу ст. 64 ЖК України, зазначені вище особи як члени сім'ї наймача ОСОБА_2 набули нарівні з ним всі права та обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення (а.с.5).

З представленого акту від 25.07.2017 року, складеного і підписаного членами комісії, підписи яких були засвідчені начальником ЖЄК УДБК «Укрбуд» вбачається, що в кімнаті АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_3, ОСОБА_4. При огляді було встановлено, що ОСОБА_2 на житловій площі не проживає, належні йому речі в кімнаті відсутні.

Факт не проживання відповідача на спірній житловій площі з 2010 року , тобто більше шести місяців без поважних на те причин , підтвердили допитані в судовому засіданні у суді першої інстанції свідки ОСОБА_5, який є сусідом позивача, та свідки ОСОБА_6, який є хрещеним батьком ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_7, зазначивши, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу виїхав з кімнати та з того часу на житловій площі не проживає.

Допитаний свідок з боку відповідача ОСОБА_8 також зазначила, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 на житловій площі не проживає з 2010 року, втім він постійно приходить в гості до свого сина - ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

В силу ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщення. Зазначена норма вказує на достатність рішення суду, яке набрало законної сили про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, для зняття її з реєстраційного обліку відповідним органом.

Зібрані по справі докази в їх сукупності, на думку суду першої інстанції, вказують на те, що відповідач на спірній житловій площі більше шести місяців не проживає без поважних на те причин, належні йому речі в кімнаті відсутні. Відтак, пред'явлені позовні вимоги були обґрунтовані та підлягали задоволенню шляхом визнання відповідача такими, що втратив право користування жилим приміщенням.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги заперечення відповідача та його представника, так як підстави збереження жилого приміщення за наймачем понад шість місяців передбачені ст. 71 ЖК України, серед яких неможливість спільного проживання немає. Є безпідставні та не враховані судом першої інстанції до уваги надані з боку відповідача його звернення до відділу міліції, так як такі були викликані суперечками між ним та ОСОБА_3 та мали місце у 2010 році. Будь-які інші докази, які б вказували на поважність не проживання відповідача в кімнаті, на думку ссуду першої інстанції, не представлені.

Однак судова колегія погодитись з такими висновками суду першої інстанції не може з огляду на наступне.

Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, судова колегія вважає, що судом першої інстанції не враховано правову позицію Верховного Суду України, а саме п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», щодо з'ясування причин відсутності відповідача понад встановлені строки, установлені ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України.

Так, судом першої інстанції не з'ясовано поважність причин не проживання ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1

З матеріалів справи та показань свідків, допитаних у суді першої інстанції, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації у житловому будинку з поважних на те причин, які полягають у їх неприязних стосунках з позивачем ОСОБА_3, постійними конфліктами та проживанням з іншими чоловіками. Факти виникнення конфліктних ситуацій, крім показань свідка ОСОБА_8, підтверджуються неодноразовими звернення до правоохоронних органів (а.с. 36-43)

Вищевказане виключає можливість застосування правового механізму статей 71, 72 Житлового кодексу України як підстави для його виселення.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що положення статті 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов'язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв'язку з вибуттям наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Встановивши, що ОСОБА_2 ніколи не втрачав інтересу до квартири, а його відсутність викликана поважними причинами, пов'язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами, а тому неможливістю проживання колишнього подружжя в одній кімнаті, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання його таким, що втратив право користування житловою площею в кімнаті АДРЕСА_1

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців матеріали справи не містять.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участю третьої особи без самостійних вимог Державного виробничого житлово-побутового підприємства Українська державна будівельна корпорація «Укрбуд» - про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повне судове рішення складено 18.10.2018 року

Суддя Р.Д. Громік