Житомирський апеляційний суд
Справа №274/3073/17 Головуючий у 1-й інст. Замега О. В.
Категорія 44 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/3073/17-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа: служба у справах дітей Бердичівської міської ради, про виселення, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 червня 2018 року, постановлене під головуванням судді Замеги О.В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що 28 вересня 2006 року між ним та ОСОБА_1 укладений кредитний договір про надання останній кредитних коштів в сумі 25550 доларів США, строком до 27 вересня 2010 року.

В забезпечення виконання умов договору цього ж дня між банком та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки квартири №198, яка розташована в м. Бердичеві Бердичівського району Житомирської області, по вул. Житомирській, №43.

У звязку з неналежним виконанням боржником кредитних зобов'язань рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 лютого 2010 року в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором звернуто стягнення на іпотечне майно.

З огляду на вищезазначене, позивач просив виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та /або проживають за вказаною адресою із даного житлового приміщення.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, вказує, що ч.2 ст. 109 ЖК не покладає на кредитора обовязок забезпечувати житлом осіб, які підлягають виселенню. В даному випадку суд, врахувавши статус даного житла, зобовязаний ухвалити рішення про виселення боржника та інших осіб зі спірної квартири.

Окрім того, положення ст. 109 ЖК України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки підставою позову зазначено ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що в іпотеку передано квартиру, яка придбана не за рахунок кредитних коштів, що, в свою чергу, не може бути підставою для виселення ОСОБА_1 без надання їй іншого житлового приміщення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Частина 1,2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

За правилами ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч.3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту ( позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Отже, частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, яке було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою даного житла.

В судовому засіданні встановлено, що 28 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №ZRSWGA00000059 про надання кредитних їй коштів в сумі 25550 доларів США, строком до 27 вересня 2010 року.

В забезпечення виконання умов договору цього ж дня між позивачем та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки квартири №198, розташованої в м. Бердичеві Бердичівського району Житомирської області, по вул. Житомирській ( колишня назва вул. Леніна), яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу №4-4136 від 9 серпня 1995 року.

Оскільки відповідач належним чином не виконувала умови договору, рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 лютого 2010 року в рахунок погашення заборгованості за даною угодою звернуто стягнення на іпотечне майно.

Матеріали справи свідчать, що в спірній житловій квартирі проживає ОСОБА_1 та її повнолітня дочка ОСОБА_2 ( а.с.46).

Аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що особам, яких виселяють із житлового будинку ( житлового приміщення ), який є предметом іпотеки та придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при виселенні в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому, згідно з вимогами ч.2 ст.109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредитних коштів і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-1469 цс15.

Таким чином, установивши, що в іпотеку передана квартира, яка була придбана не за рахунок кредитних коштів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не зобовязаний надати житлове приміщення особам, яких виселяють, є безпідставними, оскільки суд розглядає справи в межах заявлених вимог. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не ставив питання про надання відповідачам іншого житлового приміщення.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що вимоги ст. 109 ЖК України не поширюються на спірні правовідносини, не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і правила ст. 109 ЖК України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі №6-1892цс15.

Таким чином, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні. Рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 268,367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 25 жовтня 2018 року.

Головуюча Судді