Справа №463/3708/16-ц
Провадження №2/463/185/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Леньо С.І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства акціонерно-комерційний банк «Львів», третя особа ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_3 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 29820576 від 30.05.2016р., яким зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 183,7 кв.м. за адресою м. Львів-Винники, вул. Івасюка, 50/15 за ПАТ АКБ «Львів» в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 22.07.2011р.

За заявою позивача ухвалою суду від 13.09.2016р. (а.с.26) до участі в справі як співвідповідача залучено ПАТ АКБ «Львів».

Вивчивши матеріали даної справи, заслухавши думку представника відповідача ПАТ АКБ «Львів» про приватноправовий характер даного спору, суд приходить до висновку, що провадження у даній справі підлягає закриттю виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22.07.2011р. між позивачем, відповідачем ПАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір (а.с.68-72), предметом якого є квартира № 15 в будинку № 50 на вул. Івасюка у м. Львів-Винники загальною площею 183,7 кв.м. За умовами цього договору, предметом іпотеки забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з умов кредитного договору № 2011.13.10 від 22.07.2011р., укладеного між ПАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_4

Відповідно до п. 4.4. Розділу 4 цього договору, звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором на розсуд іпотекодержателя може здійснюватись на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя викладеним в розділі 5 цього договору шляхом задоволення вимог іпотекодержателя.

За умовами Розділу 5 договору іпотеки (абзац 2 пп. 5.1.2 п. 5), сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору та ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пп. 5.2.1, 5.2.2 п. 5.2 Розділу 5 договору іпотеки, іпотекодавець дає свою згоду на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору. Іпотекодавець передає у власність іпотекодержателю предмет іпотеки. При цьому підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодавцю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодавця. Рішення про прийняття у власність предмету іпотеки приймається іпотекодержателем одноосібно.

Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмета іпотеки.

У звязку з неналежним виконанням боржником грошового зобовязання за кредитним договором, Правлінням ПАТ АКБ «Львів» 12.05.2016р., яке оформлено протоколом № 49/2016 (а.с.138) погоджено звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 по кредитному договору № 2011.13.10 від 22.07.2011р. на умовах, затверджених рішенням кредитного комітету банку № КК 038/2016 від 12.05.2016р.

Згідно протоколу засідання спостережної ради ПАТ АКБ «Львів» від 12.05.2016р., належним чином засвідчена копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.139), згадане вище рішення Правління ПАТ АКБ «Львів» затверджено.

При цьому, як вбачається з листа-вимоги про повернення заборгованості в 30-денний термін і про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання цієї вимоги, адресованих третій особі ОСОБА_4 та позивачу як іпотекодавцю (а.с.140, 142), загальний розмір заборгованості за кредитним договором станом на 05.02.2015р. становить 52 341,22 доларів США та 5210,23 грн. Згідно копій повідомлень про вручення поштового вправлення (а.с.141, 143), вказані вимоги отримані третьою особою та позивачем 13.02.2015р.

На підставі цих та інших документів 30.05.2016р. ПН ЛМНО ОСОБА_3 прийнято оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, копія якого разом з іншими документами, що стали підставою для його прийняття такого рішення і які зберігаються в реєстраційній справі № 01 витребувані судом ухвалою від 07.02.2018р. і є долучені до матеріалів цивільної справи.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до п. п. 1, 9 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження та спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обовязковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.

При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію визначення субєктного складу спірних правовідносин (участь у них субєкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обовязках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема повязаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, основною визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні. Сторони в адміністративному спорі ще до його виникнення повинні перебувати у відносинах вертикального підпорядкування.

Звертаючись до суду в порядку цивільного судочинства, позивач в мотивах позову послався на правові висновки Верховного Суду України від 14.06.2016р., викладені у справі № 21-41а16, який, закриваючи провадження в адміністративній справі, мотивував своє рішення тим, що спірні правовідносини у ній повязані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди.

Разом з тим, ОСОБА_5 Верховного Суду під час розгляду адміністративної справи № 826/9928/15 в постанові від 04.04.2018р. визнала недоречним посилання на вказану постанову Верховного Суду України, оскільки в цій справі позовна заява не містила доводів стосовно невиконання умов цивільно-правової угоди, як помилково вважав суд апеляційної інстанції, питання про визнання права на предмет іпотеки позивач перед судом не порушував і своїх вимог цими обставинами не обґрунтовував.

Вище уже зазначалось, що належна позивачу квартира, є предметом іпотеки за кредитним договором, укладеним між банком та третьою особою. Тобто, у справі яка розглядається особа боржника є відмінною від особи іпотекодавця (позивача). Крім того, суд уже зазначав, що за умовами іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за одноосібним рішенням іпотекодержателя, яке є достатньою підставою для реєстрації права власності.

Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України).

У відповідності до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Основне зобовязання зобовязання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобовязання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

В свою чергу, підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки визначені у ст. 33 Закону України «Про іпотеку», згідно якої у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Тобто, можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, яка має похідний характер, існує лише у випадку невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання, а оскільки позивач не є стороною основного договору, порушення умов якого створює підставу для звернення стягнення на предмет іпотеки, дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії приватного нотаріуса ОСОБА_3, яка у межах спірних правовідносин діє як субєкт владних повноважень і що відносить даний спір до категорії адміністративного судочинства.

Саме до цього зводиться наведена позивачем підстава позову про те, що іпотекодержатель всупереч вимогам ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не звертався до боржника та іпотекодавця у встановленому порядку із письмовою вимогою про усунення порушення та попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги (а.с.2), адже в такому випадку мова йде не про порушення умов цивільно-правового договору, яким відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» слід вважати Розділ 5 договору іпотеки і який в розумінні цієї норми прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а про порушення відповідачем вимог закону при здійснення владних повноважень і зокрема, виходячи з мотивів позову проведення приватним нотаріусом реєстрації права власності без достатніх для цього документів.

Більше того, з підстав порушення вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» позов первинно був предявлений саме до приватного нотаріуса, тоді як при залученні в якості співвідповідача ПАТ АКБ «Львів» позивач в своїй заяві (а.с.24) не наводив додаткових обґрунтувань з яких позов предявлено до банку, а також у встановленому законом порядку не змінював підстави позову.

Тому, даний спір є публічно-правовим, який належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що зазначена категорія спору належить до юрисдикції адміністративних судів, у звязку з чим провадження у даній справі слід закрити.

Керуючись ст. ст. 19, 255, 260 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства акціонерно-комерційний банк «Львів», третя особа ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення закрити.

Розяснити позивачу, що розгляд таких справ відноситься до компетенції адміністративних судів.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Повний текст ухвали суду складено 23.10.2018 року.

Суддя: Леньо С. І.