Справа № 344/3345/17
Провадження № 22-ц/4808/68/18
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Ясеновенко Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 червня 2018 року під головуванням судді Татарінової О.А. в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

Представник ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, на обґрунтування якого вказав, що 26.08.2013 року між позивачем та відповідачами було укладено договір позики шляхом складання розписки, згідно якої відповідачі отримали від позивача грошові кошти в розмірі 8000 дол США повністю до підписання розписки для сімейних потреб, та зобов`язались повернути до 01.09.2014 року рівними частками кожних чотири місяці. Відповідачі виконали свої зобов`язання з повернення коштів частково, передавши 09.12.2014 року позивачу 4000 дол США. У зв`язку з цим утворилась заборгованість в розмірі 4000 дол США. Також між сторонами було досягнуто домовленості, що за невиконання або неналежне виконання обов`язку щодо повернення коштів в строки, зазначені в розписці, відповідачі сплачують позивачу пеню в сумі 0,25% від позиченої суми за кожен день прострочки. Оскільки позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені), тому розмір пені складає 3650 дол США, з розрахунку: 365 х 10 доларів США (розмір заборгованості 4000 дол США; 0,25% позиченої суми - 10 дол США; термін прострочення 365 днів). На підставі наведеного просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача борг за договором позики від 26.08.2013 року в сумі 4000 доларів США, пеню в розмірі 3650 дол США та судовий збір.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним з моменту підписання. На обґрунтування вимог вказав, що його дружина ОСОБА_2 в 2013 році виграла Зелену картку ( ОСОБА_4 -картку). Через деякий час до неї поступив дзвінок від компанії «Центр Еміграції», з пропозицією від їхнього імені, щодо заповнення всіх відповідних документів для виїзду по виграній дружиною Зеленій картці в США. При зустрічі їм пояснили що і як буде заповнюватись, і те, що виїзд до США не може бути безкоштовним, отримавши візу клієнт повинен розрахуватись з компанією, але тільки в тому випадку, якщо візу клієнт отримає. Вони з дружиною згодились на допомогу «Центру Еміграції», у зв`язку з чим центром було заповнено документи для виїзду дружини. Дізнатись чи виграв учасник в лотерею можна тільки з допомогою спеціального номера, який отримує заявник після заповнення документів, в їхньому випадку цей номер отримав «Центр еміграції», у зв`язку з цим його власник ОСОБА_1 вирішив шахрайським способом заробити на поїздці дружини, оскільки за офіційною інформацією Зелена картка це безкоштовна лотерея і вигравши, оплачуються тільки певні збори, передбачені законодавством США. На момент, коли всі документи було заповнено, ОСОБА_1 зустрівся з ними та повідомив, що за виїзд дружини треба заплатити 8000 доларів США, а якщо у них відсутня така сума то він може її позичити умовно, тобто ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинні оформити розписку на ОСОБА_1 , ніби він позичає ці гроші. Готівки ніхто в очі не бачив, а дана розписка була написана в замін на номер, за яким дружина мала отримати ОСОБА_4 карту на руки і офіційно виїхати в США. Зазначає, що на той момент сім`я була в дуже скрутній ситуації і погодилась на ці умови, не знаючи які можуть бути наслідки. Фіктивну розписку було оформлено 26.08.2013 року, без свідків, хоча в розписці було передбачене місце для їх вписання. 09.12.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 віддали за документи по вищезазначеній фіктивній розписці 4000 доларів США. А на сьогоднішній день ОСОБА_1 стягує з них через суд 7650 доларів США, яка нарахована вже з відсотками. Вважає, що даний договір позики був укладений із значними порушеннями чинного законодавства, його слід вважати недійсним, так як він суперечить моральним засадам суспільства, вимогам ЦК України. Просив суд визнати договір позики (розписку) від 26.08.2013 року недійсним із моменту підписання.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 червня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 4000 ( чотири тисячі) доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 3650 ( три тисячі шістсот пятдесят) доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1526 гривень 63 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 540 гривень 40 копійок.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що судом першої інстанції не враховані норми чинного законодавства України та обставини, які є важливими для правильного вирішення справи по суті.

Апелянт вказує на те, що між ОСОБА_1 та подружжям ОСОБА_5 існували інші правовідносини, які були на вимогу ОСОБА_1 оформлені розпискою. Будь-які кошти за розпискою не передавалися.

Відповідач стверджував, що грошових коштів у позивача ні він, ні його дружина не отримували. ТОВ «Центр Еміграції» в особі ОСОБА_1 надавалися інформаційно-консультаційні послуги з питань еміграції до США, проте договір про надання зазначених послуг ОСОБА_1 на підписання не надав.

Виходячи з даної ситуації ОСОБА_3 , в подальшому зрозумівши, що проти його сім`ї вчинено шахрайські дії, звернувся до правоохоронних органів. До єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за ознаками злочину, передбаченого ст.. 190 КК України.

Також, судом першої інстанції, крім стягнення 4000 доларів США з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з ОСОБА_2 стягнуто пеню у сумі 3650 доларів США. При цьому судом вказано, що на ОСОБА_3 поширюються пільги, передбачені ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Однак, судом не враховано, що відповідно до ст.3 вказаного Закону його дія поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей. А тому, ОСОБА_2 , яка є дружиною ОСОБА_3 , підпадає під визначення члена сім`ї військовослужбовця та на неї поширюються пільги, визначені Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Апелянт вважає, що стягнення пені у сумі 3650 доларів США з ОСОБА_2 є неправомірним.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 26.08.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали від ОСОБА_1 позику в розмірі 8000 доларів США до підписання розписки у повному обсязі для сімейних потреб та зобов`язувались повернути вказану суму своєму кредитору до 01.09.2014 року рівними частинами кожних 4 місяці (а.с.3,38,49).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Ч. 2 ст.1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс 14 визначено, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вищезазначена розписка від 26.08.2013р. містить в собі відомості щодо строку погашення боргу (до 01.09.2014р.), скріплена підписами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також містить в собі інформацію щодо отримання позичальниками коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк.

Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Предметом договору позики була іноземна валюта в розмірі 8 000 доларів США.

Представником позивача зазначено, що позивач отримав від відповідачів кошти в сумі 4 000 доларів США, що підтверджено відповідачем ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві та зроблено відповідний запис у розписці.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача боргу за договором позики в розмірі 4 000 дол США є обґрунтованими.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно розписки від 26.08.2013 року, за невиконання або неналежне виконання свого обов`язку щодо повернення коштів в строки, зазначені в розписці, боржники сплачують кредитору пеню в сумі 0,25% від позиченої суми за кожен день прострочки.

Відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позивачем проведено розрахунок пені, яка становить 3650 дол США, з розрахунку: 365х10 доларів США (термін прострочення 365 днів; 0,25% від позиченої суми 4000 доларів США (розмір заборгованості), що складає 10 дол США (4000х0,25:100=10). Такий розрахунок пені, на думку суду першої та апеляційної інстанцій, є вірним.

Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Встановлено, що ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 в м. Івано-Франківську (а.с.59), тому на нього поширюються пільги, передбачені ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо не нарахування та неможливості стягнення з нього пені за невиконання зобов`язань.

Задовольняючи частково вимоги позивача, суд прийшов до правильного висновку, що з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача слід стягнути солідарно з відповідачем ОСОБА_2 борг за договогом позики в сумі 4 000 дол США без урахування пені, а з ОСОБА_2 стягнути на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 3650 дол США.

При цьому доводи представника апелянта про те, що на ОСОБА_2 , як дружину військовослужбовця ОСОБА_3 , також поширюються пільги щодо звільнення від сплати пені відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не заслуговують на увагу, оскільки в ч. 15 ст. 14 цього Закону прямо зазначено, що такі пільги має тільки військовослужбовець або резервіст. ОСОБА_2 не є такою особою.

Щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, колегія суддів зазначає наступне. Відповідач ОСОБА_3 вважає, що укладена 26.08.2013 року розписка (договір позики) не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, зокрема договір позики в цій справ підписаний лише однією стороною ним ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_2 , і не підписаний позикодавцем ОСОБА_1 , також в розписці вказано, що вона оформлена при свідках, та залишено місце для вписання свідків, договір не містить назви та коду валюти, що мало бути вказано. Грошові кошти не було передано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , тобто розписка є фіктивною. Договір позики призвів до тяжкого матеріального становища сім`ї ОСОБА_3 , тому він вважає, що є підстави для захисту його прав способом визнання такого договору недійсним. Діями ОСОБА_1 . ОСОБА_3 спричинено значну моральну шкоду, яка виявилась у нервовому потрясінні, переживанні. У зв`язку з цим ОСОБА_3 звернувся в різні інстанції для захисту своїх прав та інтересів (а.с.а.с.41,42,43). ОСОБА_3 04.08.2017 року звернувся до начальника СВ Івано-Франківського ВП ГУ НП в області із заявою (повідомленням) про кримінальне правопорушення стосовно шахрайських дій ОСОБА_1 (а.с.82-83). На ствердження зустрічних вимог ОСОБА_3 посилався на покази свідка.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що оспорюваний договір позики (розписка) є дійсним, оскільки укладений в належній (письмовій) формі, відповідно до вимог визначених законодавством, особами, що мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та діяли відповідно до свого вільного волевиявлення.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконували умови договору та повернули частину боргу, належними доказами не підтвердили наявність тяжких обставин, що змусили їх укласти зазначений договір. При цьому факт звернення відповідача із заявою до органів поліції про вчинене кримінальне правопорушення не є підставою для визнання договору позики недійсним. Крім того, зустрічний позов поданий лише ОСОБА_3 , коли стороною даного договору є також ОСОБА_2 .

Відповідно до п.7 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_3 та його представник не надали суду доказів, які стверджують позовні вимоги про визнання недійсним договору позики (розписки) від 26.08.2013 року, не довели суду обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому визнав такі вимоги необґрунтованими. З такими доводами погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 червня 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2018 року.

Судді: І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко

В.Д. Фединяк