Постанова

Іменем України

25 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 585/2599/16-ц

провадження № 61-15212св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2016 року у складі судді Шульги В. О., та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Рибалки В. Г., Криворотенка В. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: Виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області про позбавлення права користування жилим приміщенням шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником 67/100 частин, та її брат ОСОБА_6 є власником 33/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1. В належній їй на праві приватної спільної сумісної власності житловому будинку проживають ОСОБА_7, колишня дружина ОСОБА_6 та їх син ОСОБА_5, який є недієздатним, які не є членами її сім'ї і не ведуть спільне господарство.

ОСОБА_4 вважає, що відповідач втратив право на користування вказаним житловим будинком, оскільки з припиненням права власності ОСОБА_8 (матері позивача) на жиле приміщення, член її сім'ї ОСОБА_5, опікуном якого є ОСОБА_7, не має права проживати в її частині будинку.

Також позивач вказує, що спільне її проживання з відповідачем неможливе, тому що фактичних родинних стосунків вони не підтримують і між ними склалися неприязні відносини. Оскільки відповідач у добровільному порядку виселятися відмовляється, то ОСОБА_4 змушена звернутися до суду з цим позовом.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_4 просила позбавити ОСОБА_5 права користування належною їй на праві власності 67/100 часткою житлового будинку АДРЕСА_1, шляхом його виселення.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та переконливих доказів обґрунтованості заявлених вимог. ОСОБА_5 постійно з дня народження проживав і продовжує проживати в займаному жилому будинку, а відповідно має такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 18 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що правові висновки суду першої інстанції є правильними по суті, законними і обґрунтованими.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що власником спірного житлового приміщення після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, стала позивач. ОСОБА_5 підлягає виселенню, оскільки не є членом її сім'ї, відповідно до статті 156 ЖК України, втратив право користування спірним помешканням.

27 березня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що власником 67/100 частин будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, а інші 33/100 вказаного будинку на праві приватної спільної сумісної власності належать її брату ОСОБА_6

До 1994 року власником вказаного будинку була ОСОБА_8

Відповідач ОСОБА_5 був членом сім'ї ОСОБА_8, оскільки є сином ОСОБА_6 (брата позивача) і з часу народження до сьогодні він проживає в цьому будинку.

Дані обставини визнані сторонами.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 грудня 2001 року ОСОБА_5, мешканця АДРЕСА_2 визнано недієздатним.

Рішенням виконкому Роменської міської ради від 23 грудня 2002 року ОСОБА_7 призначена опікуном над сином ОСОБА_5

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 грудня 2003 року щодо розірвання договору найму жилого приміщення та виселення наймачів, встановлено що оскільки ОСОБА_7 є опікуном свого сина інваліда з дитинства ОСОБА_5, який є недієздатним і не може без допомоги матері прожити, хоча він і прописаний з 18 січня 2002 року в спірному будинку без згоди ОСОБА_4, але проживав в будинку як член сім'ї з дня свого народження, тому він не може бути виселений з будинку як член сім'ї.

Згідно з частиною першою статті 61 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна норма міститься і в діючій редакції ЦПК України (частина 4 статті 82).

Як встановлено судами попередніх інстанцій та не заперечується сторонами у справі, відповідач був членом сім'ї попереднього власника житла, вселився до спірного приміщення на законних підставах як член сім'ї власника та проживає у зазначеному будинку.

Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, місцевий суд з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_5 є родичем позивача, проживає у вказаному будинку все життя, а тому, згідно чинного законодавства, має такі ж права як наймач і члени його сім'ї, дійшли правильного висновку про безпідставність позову про виселення відповідача.

Крім того, позивач не ставила питання про виселення ОСОБА_5 в іншу частину будинку, а саме 33/100 частин цього житлового будинку, яка згодом, після смерті ОСОБА_8, перейшла у власність батька ОСОБА_5, членом сім'ї якого він є.

Колегія Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що установивши, що позивач на законних підставах набув право користування спірним житлом та у встановленому законом порядку не втратив право користування житлом, суди дійшли правильного висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Доводи позивача ОСОБА_4 щодо усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном відповідно до статті 391 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки суди на підставі зібраних та оцінених доказів дійшли висновку про недоведення позивачем вчинення їй відповідачем перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк