Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 757/19256/15-ц

провадження № 61-510 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В., УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»,

третя особа - виконуючий обов'язки голови правління Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» Приходько Борис Григорович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва у складі головуючого судді Литвинової І. В. від 4 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В., від 19 жовтня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», третя особа - виконуючий обов'язки голови правління Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» Приходько Борис Григорович, про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «ДПЗК України»), третя особа - виконуючий обов'язки голови правління ПАТ «ДПЗК України» Приходько Б.Г., про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що наказом від 16 грудня 2013 року № 698-К його призначено на посаду директора філії ПАТ «ДПЗКУкраїни» «Севастопольський КХП». Згодом наказом № 224-К його було переведено на посаду директора філії ПАТ «ДПЗК України» «Королевецький КХП», запис № 12 у трудовій книжці. Позивач зазначає, що наказу про переведення його на контрактну форму трудового договору відповідачем не видавалося. Останній запис № 13 у трудовій книжці НОМЕР_1 зроблено на підставі наказу від 25 травня 2015 року № 265-К про звільнення з посади у зв'язку із порушенням умов контракту згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України. Вказаний наказ позивач вважає незаконним, оскільки він не містить конкретних посилань на дострокове розірвання контракту та обставини, які передбачені контрактом або трудовим законодавством, і які стали підставою для звільнення. Також позивач зазначив, що у день звільнення з робити йому не було надано копії наказу про звільнення, а відправлено 27 травня 2015 року електронною поштою на адресу філії ПАТ «ДПЗКУкраїни» «Королевецький КХП». Копію цього наказу він отримав власноруч у приміщенні ПАТ «ДПЗК України» «Королевецький КХП» 2 червня 2015 року разом із контрактом від 06 серпня 2014 року № 22, який, на думку позивача, є підробленим. Крім того, згідно з листком непрацездатності від 29 травня 2015 року серії АГИ № 743103 із 12 травня 2015 року по 29 травня 2015 року включно позивач знаходився на лікарняному, про що було повідомлено кадрову службу відповідача.

Посилаючись на викладене, з урахуванням неодноразових доповнень позову, ОСОБА_3 просив визнати неправомірним та скасувати наказ від 25 травня 2015 року № 265-К про звільнення його - директора філії ПАТ «ДПЗК України» «Королевецький КХП», у зв'язку з порушенням умов контракту на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України; поновити його на посаді директора філії ПАТ «ДПЗК України» «Королевецький КХП»; зобов'язати відповідача скасувати запис про звільнення у трудовій книжці НОМЕР_1; стягнути з відповідача суму заробітної плати за час вимушеного прогулу, починаючи з 25 травня 2015 року по дату ухвалення судового рішення.

Представник відповідача позову не визнав, мотивуючи його безпідставністю, зазначивши, що контракт між ПАТ «ДПЗК України» «Королевецький КХП» та ОСОБА_3 був підписаний 6 серпня 2014 року та не переукладався. Позивачем неодноразово порушувалися розпорядження, накази та доручення ПАТ «ДПЗК України». Обмеження, передбачені частиною третьою статті 40 КЗпП України, не застосовуються до випадку звільнення за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, оскільки таке звільнення є окремою підставою припинення трудового договору, яке не кваліфікується як звільнення з ініціативи роботодавця.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року, залишеним без змін останньою ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вищевказані судові рішення, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом із тим згідно з пунктом 6 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року заяви і скарги, зазначені в підпунктах 1, 3-5 цього пункту, передаються до Касаційного цивільного суду за розпорядженням керівника апарату суду, до якого подані такі заяви і скарги, протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ на виконання розпорядження в. о. керівника апарату цього суду Сердюка В. В. від 15 грудня 2017 року № 31/0/38-17 передано Верховному Суду цивільну справу № 757/19256/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ДПЗК України», третя особа - виконуючий обов'язки голови правління ПАТ «ДПЗК України» Приходько Б. Г., про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Від відповідача ПАТ «ДПЗК України» надійшли заперечення на вищевказану касаційну скаргу ОСОБА_3, в яких відповідач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги у повному обсязі, посилаючись на те, що судові рішення у справі є законними та обґрунтованими, відсутні підстави для їх скасування. Зокрема, відповідач вважає, що суди правильно відмовили у задоволенні позову ОСОБА_3, оскільки його звільнено з роботи на законних підставах, тому його позовні вимоги є необґрунтованими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Разом із тим, як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року установлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 16 грудня 2013 року ОСОБА_3 призначено на посаду директора філії ПАТ «ДПЗК України» «Севастопольський КХП», а 23 квітня 2014 року його переведено на посаду директора філії ПАТ «ДПЗК України» «Королевецький КХП».

Розпорядженням ПАТ «ДПЗК України» від 28 липня 2014 року № 46-р про розробку та погодження типової форми контракту з директорами філій ПАТ «ДПЗК України» доручено юридичному департаменту в термін до 31 липня 2014 року розробити типову форму контракту для підписання директорами філій ПАТ «ДПЗК України».

Наказом ПАТ «ДПЗК України» від 1 серпня 2014 року № 171 затверджено типову форму контракту директора філії ПАТ «ДПЗК України». Відділу кадрів управління персоналу адміністративного департаменту в термін із 4 по 8 серпня 2014 року доручено підписати контракти з директорами філій ПАТ «ДПЗК України».

6 серпня 2014 року між ПАТ «ДПЗК України» та ОСОБА_3 укладено контракт № 22, за яким на ОСОБА_3 як керівника філії покладався обов'язок щодо вчасного або належного виконання наказів, розпоряджень товариства, невиконання якого згідно з пунктом 6.2.12 укладеного контракту є підставою для звільнення.

Пунктом 1.1 контракту передбачено, що керівник зобов'язується безпосередньо і через сформований апарат здійснювати поточне управління (керівництво) філією, забезпечувати високоприбуткову діяльність ефективне використання і збереження майна товариства, що обліковується на балансі філії, організовувати її виробничо-господарську, соціальну та іншу діяльність, юридичне, економічне, бухгалтерське забезпечення, виконувати завдання, передбачені контрактом, Положенням про філію, окремими рішеннями товариства та законодавством України, а товариство зобов'язується створювати належні умови для роботи керівника.

На підставі службової записки, складеної заступником голови правління МартиненкомО. О., видано наказ від 25 березня 2015 року № 50 (із змінами та доповненнями згідно з наказами від 28 квітня 2015 року №№ 72 та 76) про проведення службового розслідування на філії ПАТ «ДПЗК України» «Королевецький КХП», за результатами якої складено акт про низку порушень, передбачених підпунктом 6.2.12 пункту 6 контракту, а саме: невчасне або неналежне виконання наказів, розпоряджень та доручень товариства.

Відповідно до акта від 25 травня 2015 року про перевірку за фактами порушень фінансово-господарської діяльності на філії ПАТ «ДПЗК України» «Кролевецький КХП» комісією встановлено наявність конфлікту інтересів та виявлені пов'язані особи двох підприємств, які обслуговувалися філією, з керівництвом філії; надання філією послуг юридичній особі без укладення договору; виникнення сумнівів щодо існування однакових умов придбання борошна на підприємстві для всіх покупців; переробку та відпуск продукції без дозволу керівництва товариства; переробка пшениці однією з юридичних осіб на давальницьких умовах, що призвело до виникнення заборгованості; переробка філією зерна юридичної особи без отримання відповідного дозволу ПАТ «ДПЗК України»; порушення керівником філії Положення про ведення договірної роботи в ПАТ «ДПЗК України»; надання директором філії дозволу на реалізацію борошна юридичній особі після скасування ПАТ «ДПЗК України» довіреності на вчинення ним таких дій.

Наказом від 25 травня 2015 року № 265-к ОСОБА_3, директора філії ПАТ «ДПЗК України», звільнено із займаної посади у зв'язку з порушенням умов контракту.

Так, згідно з наказом про звільнення від 25 травня 2015 року ОСОБА_3 звільнено у зв'язку з порушенням умов контракту (пункт 8 статті 36 КЗпП України); підставою для звільнення стали контракт від 6 серпня 2014 року, акт про перевірку на філії ПАТ «ДПЗК України» «Кролевецький КХП» від 25 травня 2015 року та пояснення ОСОБА_3

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно з пунктами 10, 11 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, у контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов'язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов'язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця.

Підставою для припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом (пункт 8 статті 36 КЗпП України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39-41 КЗпП України).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні указаного позову, оскільки, як установив суд на підставі всебічно досліджених у справі доказів, ОСОБА_3 було порушено умови контракту щодо виконання розпоряджень товариства, тому його законно звільнено з роботи у зв'язку з порушенням умов контракту.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Зокрема, на спростування доводів апеляційної скарги позивача про те, що укладення контракту з директорами філій державних підприємств не передбачено законодавством України, у зв'язку з чим звільнення з займаної посади на підставі контракту є неправомірним, апеляційний суд правильно зазначив наступне.

Управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу (частина перша статті 65 ГК України).

Згідно з частиною першою статті 62 ГК України підприємство - це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом.

За змістом частин четвертої, п'ятої та шостої статті 65 ГК України у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами. Керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до закону.

Із викладеного слідує, що правовою підставою для укладення контракту з керівником юридичної особи незалежно від форм власності є стаття 65 ГК України.

Контракт є обов'язковою формою трудового договору для керівників державних підприємств, що укладаються відповідно до Типової форми контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, затвердженою постановою кабінету Міністрів України від 2 серпня 1995 року № 597 (зі змінами) на підставі Положення про порядок укладення контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203.

Відповідно до пункту 3.1 Положення про філію ПАТ «ДПЗК України «Кролевецький КХП» філія не має статусу юридичної особи, здійснює свою діяльність від імені товариства і в межах повноважень, встановлених цим Положенням та статутом товариства.

Згідно з пунктами 7.1, 7.2 вказаного Положення управління поточною діяльністю філії здійснює директор філії, який є уповноваженим представником товариства. Повноваження директора філії визначаються довіреністю, виданою головою правління товариства. Правочини від імені товариства директор філії вчиняє на підставі довіреності та в межах передбачених у ній повноважень, із урахуванням цього положення.

Посилаючись на викладене, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку, що директор філії ПАТ «ДПЗК України» «Кролевецький КХП» є її уповноваженим представником юридичної особи, який здійснює керівництво її окремим структурним підрозділом та діє виключно від імені цієї юридичної особи, тому ОСОБА_3 належить до кола осіб, із якими укладається контракт.

Крім того, апеляційний суд обгрунтовано вважав безпідставними доводи апеляційної скарги позивача про те, що зміна форми трудового договору на підприємстві не відбувалася у зв'язку з відсутністю будь-яких наказів та ОСОБА_3 не було повідомлено про майбутнє укладення трудового контракту за два місяці згідно з вимогами статті 32 КЗпП України, оскільки положення цієї статті стосуються переведення працівника на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією та не можуть застосовуватися до правовідносин, що виникли між сторонами.

При цьому суд належно оцінив ту обставину, що укладання трудових контрактів було введено на підставі наказу ПАТ «ДПЗК України» від 1 серпня 2014 року № 171, яким затверджено типову форму контракту директора філії ПАТ «ДПЗК України».

Апеляційний суд також правильно вважав безпідставними доводи апеляційної скарги позивача щодо порушення відповідачем пункту 22 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, яким передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов'язань, передбачених у контракті, його може бути достроково розірвано з попередженням відповідної сторони за два тижні, зазначивши, що указані положення стосуються типової форми контракту з працівником, однак проте за змістом контракту, укладеного між сторонами, такого обов'язку відповідача передбачено не було.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача щодо відповідності умов укладеного з ОСОБА_3 контракту, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку, що зазначені умови не погіршують становища працівника порівняно із законодавством про працю, а відступ від положень трудового законодавства не порушує його законних прав та інтересів. Разом із тим апеляційний суд правильно врахував, що ОСОБА_3 не оскаржувалося до суду в передбачений законом спосіб законності контракту, про що свідчить відсутність відповідних його вимог.

У зв'язку з цим апеляційний суд правильно вважав, що, підписуючи контракт, позивач надав згоду на умови праці, визначені цим контрактом, а посилання на те, що контракт не має жодної юридичної сили, є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на нормах закону.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку, що наказ про звільнення позивача від 25 травня 2015 року відповідає вимогам КЗпП України.

Аналогічні доводи касаційної скарги були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, про що свідчить зміст оскаржуваного судового рішення.

Зокрема, наведені в касаційній скарзі позивача доводи про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою його доводи щодо неправомірності укладення трудового контракту є безпідставними, враховуючи, що апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, обґрунтовано спростував такі самі доводи апеляційної скарги позивача, тобто вказане не призвело до неправильного вирішення справи.

Посилання позивача у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме: статті 9, частини третьої статті 21, частини третьої статті 32, пункту 8 статті 36 КЗпП України; частини першої статті 62, частин четвертої, п'ятої, шостої статті 65 ГК України, є помилковим, оскільки під час розгляду справи суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі достатньо повно встановлених обставин справи.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами певних фактів, у тому числі, що позивач діяв у межах повноважень, наданих йому довіреностями, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Крім того, не знайшли свого підтвердження внаслідок дослідження матеріалів справи та спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення місцевого суду доводи касаційної скарги щодо неврахування судом збільшення позивачем своїх позовних вимог, адже судом враховано і відповідно розглянуто всі уточнення й доповнення позову ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 27, 131-135, 215).

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик