Головуючий суду 1 інстанції - Пронька В.В.
Доповідач -Коротенко Є.В.
Справа № 420/485/18
Провадження № 22-ц/810/251/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2018 року

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Коротенка Є.В.,

суддів: Дронської І.О., Луганської В.М.,

участники справи:

позивач - Іванов Олександр Ігорович,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянувши у приміщенні Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку Луганської області в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Новопсковського районного суду Луганської області від 14 серпня 2018 року (постановлену у складі судді Проньки В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

В квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості за договором банківського владу (депозиту).

04.05.2018 року суд своєю ухвалою відкрив провадження у цивільній справі за вказаним позовом та, дійшовши висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначив розгляд справи.

Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 14.08.2018 року цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості за договором банківського владу (депозиту) була передана за підсудністю до Печерського районного суду м.Києва.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою на неї, вважає її незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, приймаючи до уваги положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, частиною 1 статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Встановлено, що в квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості за договором банківського владу (депозиту).

04.05.2018 року суд своєю ухвалою відкрив провадження у цивільній справі за вказаним позовом та, дійшовши висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначив розгляд справи на 04.06.2018 року (а.с.14).

Разом із тим, ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 14.08.2018 року було задоволено клопотання представника відповідача та цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості за договором банківського владу (депозиту) на підставі п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України була передана до Печерського районного суду м.Києва за підсудністю.

При цьому суд першої інстанції, розглянувши відповідне клопотання представника відповідача, дійшов висновку, що у відповідності до вимог ч.2 ст.27 ЦПК України позов необхідно було пред'являти за місцезнаходженням відповідача-юридичної особи, а не за правилами альтернативної підсудності, встановленими ч.5 ст.28 ЦПК України, оскільки позов ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором банківського владу (депозиту) не відноситься до позовів про захист прав споживачів.

З таким висновком суду погодитись не можливо з наступних підстав.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (п. 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).

Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем.

Відповідно до ч.5 ст.28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача.

Встановлено, що ОСОБА_2 з вересня 2016 року взятий на облік як внутрішньо переміщена особа і фактично проживає в АДРЕСА_1 (а.с.10).

На зазначене суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про порушення позивачем правил підсудності.

Разом із тим колегія суддів зауважує, що на час постановлення оскаржуваної ухвали цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості за договором банківського владу (депозиту) перебувала у провадженні Новопсковського районного суду вже понад три місяці, а при таких обставинах може бути порушено встановлене ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право позивача на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

При цьому суд першої інстанції не врахував, що клопотання представником відповідача щодо порушень правил підсудності було подано після надання відзиву на позов ОСОБА_2, а у вказаному документі право позивача на альтернативну підсудність взагалі не оскаржувалось (а.с.32-34).

Відсутність порушень в частині встановлення територіальної підсудності при поданні позову констатував і сам суд першої інстанції при постановленні ухвали про відкриття провадження у справі (а.с.14).

Крім того, із системного аналізу приписів ст.31, ч.ч.8,9 ст.187, п.8 ч.1 ст.353 ЦПК України чітко вбачається, що у разі, якщо учасник справи, дійшовши до висновку про відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності, має право оскаржити в апеляційному порядку саме ухвалу про відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності, а не заявляти клопотання про надсилання справи за підсудністю в порядку, встановленому ст.31 ЦПК України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, а згідно із п.4.ч.1 ст.379 ЦПК України - порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, порушення судом норм процессуального права та неправильне застосування норм матеріального права призвели до постановлення помилкової ухвали, а тому ухвала Новопсковського районного суду Луганської області від 14.08.2018 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382, 384 ЦПК України ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Новопсковського районного суду Луганської області від 14 серпня 2018 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Є.В. Коротенко

Судді: І.О. Дронська

В.М. Луганська