Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 215/3131/16-ц

провадження № 61-17955св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИК ПЛЮС»,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року у складі судді Демиденка Ю. Ю. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Митрофанової Л. В., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИК ПЛЮС» (далі - ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС»), третя особа - ОСОБА_6 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з серпня 2015 року працював у ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС» на посаді головного інженера, а 21 червня 2016 року наказом № 126-к відповідача звільнений із займаної посади на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін.

Своє звільнення ОСОБА_4 вважав незаконним, оскільки погодив з роботодавцем дату звільнення - 27 червня 2016 року, а фактично був звільнений на 5 днів раніше - 21 червня 2016 року.

Водночас вважав, що у зв'язку із незаконним звільненням з відповідача на його користь необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Крім того, позивач посилався на те, що в результаті звільнення йому заподіяно моральну шкоду, оскільки відповідач позбавив його гарантованого права на працю та можливості заробляти. Зазначені обставини призвели до моральних страждань, втрати душевного спокою та можуть негативно вплинути на його стан здоров'я.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив скасувати наказ ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС» від 21 червня 2016 року № 126-к про його звільнення, поновити його на посаді головного інженера цього товариства, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 червня 2016 року та відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 28 листопада 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС» від 21 червня 2016 року № 126-к про звільнення ОСОБА_4 з посади головного інженера з 21 червня 2016 року; змінено дату звільнення ОСОБА_4 з посади головного інженера ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС» з 21 червня 2016 року на 26 червня 2016 року за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Стягнуто з ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС» на користь ОСОБА_4 455, 60 грн середнього заробітку за період з 21 червня до 27 червня 2016 року включно та 500,00 грн відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суми стягнуті без урахування утримань та обов'язкових платежів.

Вирішено питання судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач одноособово без згоди з позивачем змінив дату його звільнення, а тому визначення дати звільнення ОСОБА_4 саме 21 червня 2016 року, а не 26 червня 2016 року, як узгодили сторони, є незаконним. У зв'язку з цим суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за п'ять робочих днів, виходячи із розміру його середньоденного заробітку у сумі 91,12 грн.

Відмову в задоволенні позовних вимог в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції мотивував тим, що звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України є законним, оскільки відбулося за згодою сторін відповідно до заяви позивача.

Також у рішенні зазначено, що позивач був звільнений раніше погодженого строку, чим були порушені його трудові права, тому є підстави для стягнення з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру такого відшкодування суд першої інстанції врахував, що порушення терміну звільнення позивача є незначним, а саме звільнення - законним.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 листопада 2016 року змінено.

Викладено абзац перший резолютивної частини рішення в наступній редакції: позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково. Визнати незаконним та скасувати в частині дати звільнення наказ ТОВ «Виробник Плюс» від 21 червня 2016 року № 126-к про звільнення ОСОБА_4 з посади головного інженера за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, змінивши дату з 21 червня 2016 року на 27 червня 2016 року

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Зміну рішення суду першої інстанції, апеляційний суд мотивував тим, що його резолютивна частина містить посилання на визнання спірного наказу про звільнення незаконним, його скасування та одночасну зміну наказу, що є взаємовиключним.

У решті апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зокрема, в частині встановлення фактичних обставин справи та застосування норм матеріального права до спірних правовідносин.

У березні 2017 року ОСОБА_4подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 27 794,65 грн та відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що звільнення ОСОБА_4 є незаконним, оскільки було здійснено проти його волі та із застосуванням тиску з боку директора ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС». Зокрема, в касаційній скарзі зазначено, що 10 червня 2016 року директор зазначеного товариства ОСОБА_6 в присутності свідків запропонував позивачу написати заяву на звільнення в обмін на виплату вихідної допомоги, на що позивач не погодився. Цього ж дня з метою проведення інвентаризації майна підприємства та відшкодування позивачем можливої шкоди сторони угодили звільнення позивача та визначили дату такого звільнення - 27 червня 2015 року, однак 21 червня 2015 року директор підприємства надав розпорядження охороні на примусове звільнення ОСОБА_4 та видалення його з території підприємства.

При цьому позивач стверджував, що про відсутність у нього наміру на звільнення свідчать надані суду пояснення інспектора відділу кадрів ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС» ОСОБА_7, яка підтвердила, що 10 червня 2016 року протягом доби позивач неодноразово подав заяви про звільнення із зазначенням різних причин припинення трудових відносин та кілька разів оформлював обхідного листа.

ОСОБА_4 посилався також на те, що у зв'язку з його незаконним звільненням та необхідністю поновлення на роботі з відповідача на його користь необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, який станом на дату подання касаційної скарги становив 65 днів. При цьому відповідач наводив відповідний розрахунок.

Окрім зазначеного, позивач не погоджувався із визначеним судами розміром стягнутого з відповідача відшкодування моральної шкоди та обґрунтовував необхідність стягнення такого відшкодування в сумі, заявленій в позові, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Водночас ОСОБА_4 стверджував, що відповідач надав до суду копії документів, що стосуються прийняття та звільнення позивача з роботи, які містять виправлення, а після витребування судом оригіналів таких документів виявлено, що наказ про прийняття на роботу не відповідає вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, оскільки підписаний не директором підприємства, а також визначає розмір посадового окладу, який не відповідає раніше обумовленому рівню оплати праці позивача, у зв'язку з чим неможливо встановити умови праці позивача на підприємстві та правильно визнати розмір його середньої заробітної плати.

Разом із цим, у касаційній скарзі вказано, що, змінивши дату звільнення позивача, суди вийшли за межі позовних вимог, оскільки трудовим законодавством не передбачено таких повноважень в органу, що розглядає трудовий спір, в тому числі і суду. Зазначено, що суд не може скасовувати накази роботодавця чи змінювати підстави розірвання трудового договору; у разі встановлення незаконного звільнення працівника суд, не скасовуючи відповідного наказу, зобов'язаний ухвалити рішення про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі.

Крім того, зазначено, що апеляційний суд без надходження заяви сторони справи про виправлення описки направив справу до суду першої інстанції для вирішення питання про виправлення описки, а суд першої інстанції виправ описку в оскаржуваному рішення без повідомлення учасників справи.

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення третьої особи ОСОБА_6 на касаційну скаргу.

ОСОБА_6 не погоджується із доводами касаційної скарги про те, що звільнення позивача відбулося поза його волею та із застосуванням примусу, оскільки ОСОБА_4 особисто та добровільно подав заяву про звільнення, оригінал якої досліджувався під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Також зазначає, що деякі обставини справи позивач виклав в касаційній скарзі в іншому вигляді, ніж це встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, хоча суд касаційної інстанції не може встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені оскаржуваним рішенням чи були відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність доказів.

З приводу доводів касаційної скарги про невідповідність наказу відповідача про прийняття ОСОБА_4 на роботу в запереченнях зазначено, що це не є предметом спору та доказом неправомірності звільнення позивача.

Крім того, ОСОБА_6 посилався на те, що наведені в касаційній скарзі розрахунки середнього заробітку позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, як і не підтверджено факт заподіяння ОСОБА_4 моральної шкоди.

У зв'язку з цим, ОСОБА_6 просив залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_4

Водночас у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС» на касаційну скаргу, подані його представником ОСОБА_5

У запереченнях зазначено, що позивач добровільно написав та подав заяву про звільнення. Цю обставину також встановлено в оскаржуваних судових рішеннях, в яких також правильно вказано про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_4 на роботі.

На підставі викладеного ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС» через свого представника ОСОБА_5 просило залишити касаційну скаргу без задоволення.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

13 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що оскаржувані рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що на підставі наказу (розпорядження) ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС» від 10 серпня 2015 року № 541-к ОСОБА_4 прийнято на роботу до цього товариства на посаду головного інженера.

10 червня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до директора ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС» із заявою, в якій просив звільнити його із займаної посади з 27 червня 2016 року згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

На підставі зазначеної заяви наказом (розпорядженням) ТОВ «Виробник плюс» від 21 червня 2016 року № 126-к ОСОБА_4 з 21 червня 2016 року звільнено з посади головного інженера товариства відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

У пункті 8 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Розглядаючи спір по суті суди першої та апеляційної інстанцій врахували положення наведеної норми закону, роз'яснення постанови пленуму Верховного Суду України та, встановивши, що звільнення позивача відбулося за угодою сторін та на підставі відповідно заяви позивача про звільнення, а анулювання такої домовленості не мало місця, дійшли правильних висновків про звільнення ОСОБА_4 з роботи з дотриманням вимог пункту 1 статті 36 КЗпП України та необхідність відмови в задоволенні його позову в частині поновлення на роботі.

Доводи касаційної скарги про те, що позивача звільнено з роботи поза його волею та із застосуванням примусу зазначених висновків не спростовують та стосуються переоцінки доказів, що знаходиться за межами повноважень суду касаційної інстанції. До того ж зазначені доводи були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанції, у зв'язку з чим додаткового аналізу не потребують.

Разом із суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що відповідач, звільнивши позивача з роботи на 5 днів раніше погодженого сторонами строку, порушив трудові права позивача, у зв'язку з чим необхідно змінити дату звільнення ОСОБА_4 та стягнути з ТОВ «ВИРОБНИК ПЛЮС» на його користь середній заробіток за п'ять робочих днів.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що відповідач порушив трудові права ОСОБА_4, звільнивши його раніше погодженого строку, дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди та визначили розмір відшкодування такої шкоди з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Доводи касаційної скарги про необхідність збільшення розміру відшкодування моральної шкоди так як і доводи про невідповідність наказу про прийняття на роботу позивача вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки стосуються переоцінки доказів.

Також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних рішень доводи касаційної скарги про те, що змінивши дату звільнення позивача, суди вийшли за межі позовних вимог, оскільки суди у межах наданих їм повноважень захистили порушене право позивача в спосіб, не заборонений законом.

Крім того, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд без надходження заяви сторони у справі про виправлення описки направив справу до суду першої інстанції для вирішення питання про виправлення описки, а суд першої інстанції виправив описку в оскаржуваному рішення без повідомлення учасників справи, оскільки відповідно до частини другої статті 413 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень процесуальні порушення, які не призвели до ухвалення незаконного судового рішення.

За таких обставин, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку, та дійшли правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик