Справа № 520/6471/17
Провадження № 2/520/2769/18
Київський районний суд м. Одеси
У складі судді Калашнікової О.І.
При секретарі Шеховцевій О.В.
Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,
Відповідачі до суду не зявились, про час і місце слухання справи сповіщались у відповідності до вимог закону. За дорученням суду представник позивача направив судові повістки відповідачам через курєрську службу доставки ТОВ «Двадцять пять годин». Як зазначено у повідомленні про вручення судової повістки 10.01.2018 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 «відмовились від отримання».
За згодою позивачевої сторони суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-281 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідачів.
Суд вивчив матеріали по справі і встановив наступне:
01.01.2005 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 взяла в борг , а ОСОБА_1 передав в борг грошові кошти в сумі 20 000 дол. США. ОСОБА_3 зобовязалась у термін до 1 лютого 2006 року повернути зазначену грошову суму ОСОБА_1 У звязку з невиконанням боргових зобовязань ОСОБА_3 сторони продовжували термін дії договору позики декілька разів. Останній раз 1.06.2016 року сторони домовились, що зобовязання з повернення позики ОСОБА_3 виконають до 01.08.2016 року.
01.06.2016 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 взяв в борг , а ОСОБА_1 передав в борг грошові кошти в сумі 30 000 дол. США. ОСОБА_2 зобовязався у термін до 1 січня 2017 року повернути зазначену грошову суму ОСОБА_1
На підтвердження позовних вимог позивачева сторона посилалась на розписку від 01.01.2005 року, виконану ОСОБА_3, розписку від 29.01.2009 року, виконану ОСОБА_3 і ОСОБА_2, розписку від 01.06.2016 року на суму 20 000 дол. США виконану ОСОБА_2 і розписку від 01.06.2016 року на суму 30 000 дол. США, виконану ОСОБА_2 Щодо стягнення боргу в солідарному порядку позивачева сторона пояснила наступне: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебувають у шлюбі, грошові кошти позичали на розвиток і ведення сімейного бізнесу (відповідачі займались фермерським господарством). В судовому засіданні у якості свідка надала пояснення ОСОБА_4 дружина позивача, яка у повному обсязі підтвердила факти, викладені позивачем у заяві. Свідок стверджувала, що грошові кошти подружжя отримували від ОСОБА_1 разом, розписку писав один з них; що подружжя ОСОБА_3 ще весною 2017 року обіцяли повернути борги після збирання і продажу врожаю, але в кінці літа 2017 року вже почали уникати спілкування, а восени заявили про відсутність у них грошових коштів для повернення боргу.
При вищенаведених обставинах суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав:
1 січня 2005 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та 1 червня 2016 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали договори позики. При укладанні договорів сторони досягли домовленості щодо усіх істотних умов: суми позики і строку повернення позики. Договори сторони оформили у письмовій формі у вигляді розписок. На укладання договору сторони мали вільне волевиявлення і необхідний обсяг цивільної дієздатності. Договір підлягає виконанню обома сторонами. Ст.611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. ОСОБА_1 -позикодавець свої зобовязання за договором виконав, коли передав 01.01.2005 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 20 000 дол. США, а 01.06.2016 року передав відповідачам 30 000 дол. США. Виконання позичальником зобовязань за договором підтверджується наданими до позову копіями розписок (суд в судовому засіданні оглянув оригінали розписок). Обовязок позичальника повернути позику передбачено умовами договорів (в розписка вказано на обовязок повернення) і ст.1049 ЦК України.
Суд встановив, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 свої зобовязання за договорами позики не виконали і не повернули позичені на певний строк грошові кошти.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до положень ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Верховний Суд України, який у своїй Постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Частина 1 ст.1050 ЦК України визначає, «якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу».
Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до положень ст.ст.625, 1050 ЦК України, які передбачають наслідки порушення договору позичальником, відповідач зобовязаний сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми позики. У даному випадку стягненню підлягають тільки 3% річних від суми боргу, оскільки грошові кошти в боргу передавались в іноземній валюті.
Суд погоджується з доводами позивачевої сторони про солідарний порядок стягнення боргу з відповідачів, тому як твердження позивача про використання одержаних за договором позики грошових коштів в інтересах сімї не спростовано.
У відповідності до положень ст..141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 8320 грн, понесення якого підтверджено відповідними квитанціями.
Керуючись ст.ст.263-265,268 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.
Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 (зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_4 Лінія,8, НОМЕР_2, виданий 21.11.1997 року) і з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН невідомий, (зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_4 Лінія,1, НОМЕР_3, виданий 04.10.2000 року) на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 8320 грн.
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Київський райсуд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за заявою відповідача, наданою протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Калашнікова О. І.