Постанова

Іменем України

25 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 344/8156/16-ц

провадження № 61-29760св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Івано-Франківська міська рада Івано-Франківської області,

представники відповідача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 липня 2017 року у складі судді Антоняка Т. М. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 жовтня 2017 року у складі суддів Василишин Л. В., Томин О. О., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив стягнути з відповідача на його користь загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки з 21 березня 2016 року в сумі 131 902,55 грн.

Позов мотивовано тим, що позивач працював директором комунальної організації «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка» з 20 липня 2006 року.

21 березня 2016 року, відповідно до розпорядження міського голови від 29 лютого 2016 року та від 23 березня 2016 року, яким було внесено зміни в частині дати звільнення, позивача звільнено з посади.

Відповідно до розпорядження від 29 лютого 2016 року позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку за 10 днів (3 дні вже було використано), разом за 13 днів та за 4 календарні дні відпустки за ненормований робочий день.

Відповідно до розрахунку, позивачу повинні були виплатити грошову компенсацію за 16 днів основної відпустки та 5 днів додаткової відпустки. Тобто невиплаченою є сума за 3 дні відпустки. Згідно довідки, наданої відповідачем, середній заробіток за один день становить 332,21 грн, а за 3 дні 996,63 грн.

Таким чином, середній заробіток за весь час затримки по 13 червня 2017 року, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року складає 131 902,55 грн, який позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 жовтня 2017 року, позов задоволено.

Стягнуто з Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_4 загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 21 березня 2016 року в сумі 131 902,55 грн.

Стягнуто з Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області в дохід державного бюджету судовий збір в розмірі 1 319 грн.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що станом на час розгляду справи судом відповідачем не виплачено належні позивачеві при звільненні суми заробітної плати, у зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 березня 2016 року по 13 червня 2017 року ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і підлягають задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Івано-Франківська міська рада Івано-Франківської області, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені ними рішення та відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що кількість днів щорічної відпустки позивача за період з 20 серпня 2015 року по 21 березня 2016 року становить 14 календарних днів, позивачем використано частину щорічної основної відпустки тривалістю 3 календарних дні за період роботи з 20 липня 2015 року по 19 липня 2016 року. Таким чином, частину щорічної відпустки позивачем використано, а за іншу частину виплачена грошова компенсація.

Крім того, Івано-Франківська міська рада не є органом, який здійснював виплату заробітної плати та будь-яких вихідних допомог та компенсацій позивачу. Заробітна плата, вихідні допомоги та компенсації позивачу виплачувалися комунальною організацією «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка», яка є окремою юридичною особою та виплачує заробітну плату всім своїм працівникам, в тому числі і директору. Відтак, саме вказана комунальна організація або її уповноважений орган - Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою має виступати відповідачем за вказаними позовними вимогами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Івано-Франківська міська рада Івано-Франківської області на вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу позивач не погодився з доводами відповідача та просив залишити ухвалені у справі рішення судів без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 04 серпня 2011 року між Івано-Франківською міською радою в особі міського голови та позивачем було укладено контракт, за умовами якого останній був призначений на посаду директора комунальної організації «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т.Г.Шевченка».

Пунктом 3.9. контракту ОСОБА_4 була встановлена основна відпустка тривалістю 24 календарних дні та додаткова відпустка тривалістю 7 календарних днів.

Розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська від 21 вересня 2015 року ОСОБА_4 надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 3 календарних дні за період роботи з 20 липня 2015 року по 19 липня 2016 року.

Розпорядженням міського голови Івано-Франківська від 29 лютого 2016 року ОСОБА_4 звільнено з посади директора комунальної організації «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т.Г.Шевченка» у зв'язку із зміною в організації виробництва і праці та відмовою міського голови від укладення контракту відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Вказаним розпорядженням встановлено виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 10 календарних днів за період роботи з 20 липня 2015 року по 29 лютого 2016 року та додаткову оплачувану відпустку за ненормований робочий день (згідно колективного договору) тривалістю 04 календарних дні.

Розпорядженням міського голови Івано-Франківська від 23 березня 2016 року внесено зміни до розпорядження міського голови від 29 лютого 2016 року в частині дати звільнення, а саме: дату 29 лютого 2016 року змінено на дату 21 березня 2016 року, у зв'язку із перебуванням ОСОБА_4 на лікарняному.

Частинами першою, четвертою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А 1 групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Для обчислення тривалості щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу слід використовувати

Механізм нарахування заробітної плати за період відпустки для обчислення тривалості щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 № 100(далі - Порядок).

Пунктом 7 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Під час розгляду справи суди установили, що початком обчислення днів щорічної основної відпустки позивача є 20 липня 2015 року, оскільки його щорічна основна відпустка становить 24 календарних дні, а 21 березня 2016 року його звільнено з роботи, то за робочий період з 20 липня 2015 року по 21 березня 2016 року припадає 241 календарний день без святкових та вихідних днів і кількість днів щорічної відпустки складає 16 днів.

Оскільки за період з 20 липня 2015 року по 21 березня 2016 року позивач використав 3 дні щорічної основної відпустки та отримав грошову компенсацію за 10 календарних днів, недоплаченою є грошова компенсація при звільнені за 3 календарних дні, яка, виходячи з даних розрахункового листка, становить 996,63грн.

За правилами статті 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом частини першою статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановивши, що повний розрахунок відповідачем в день звільнення ОСОБА_4 проведено не було, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосував наведені вище норми матеріального права до спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку. При цьому, проведений судом розрахунок середнього заробітку узгоджується та відповідає положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів та розрахунків не спростовують.

Посилання відповідача щодо неправильності обрахунку кількості днів невикористаної відпустки є необґрунтованими, оскільки для розрахунку відповідач помилково обрано за основу період з 20 серпня 2015 року, при цьому не мотивовано підстав для такого визначення.

Наведені у касаційній скарзі доводи відповідача зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів, які їх обґрунтовано спростували.

Аргументи касаційної скарги щодо неналежності відповідача у справі є безпідставними та необґрунтованими, оскільки зі змісту контракту про призначення позивача на посаду директора комунальної організації вбачається, що його було укладено між Івано-Франківською міською радою в особі міського голови, як органу управління майном. При цьому, пунктом 2.10 контракту було обумовлено повноваження органу управління майном та пунктом 3 визначено порядок матеріального забезпечення керівника із визначенням умов оплати праці та порядок надання відпусток. При цьому, зі змісту копії дослідженого судом статуту, вбачається, що - Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради є структурним підрозділом Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області в житлово-комунальній сфері.

Наведені вище доводи касаційної скарги є аналогічними посиланням відповідача, викладеним в апеляційній скарзі та яким суд апеляційної інстанції дав належну оцінку, мотивовані висновки щодо якої виклав в мотивувальній частині постановленої ним ухвали.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська