Справа № 215/2598/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2018 року Тернівський районний суд міста ОСОБА_1

у складі головуючого, судді - Квятковського Я.А.

за участю секретаря - Пономаренко М.В.

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг в загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПриватБанк» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

08.06.2016 р. ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою, з урахуванням поданих змін від 13.07.2018, до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що 25.05.2013 року приблизно о 10:30 год. невстановлена особа, знаходячись біля магазину «Простор» по вул..Федоренка у м.Кривому Розі, шляхом обману, заволоділа майном, а саме банківською карткою № 4627 0878 4997 1504, виданою ПАТ КБ «Приватбанк» на імя позивача, а в подальшому об 11:10:27 в банкоматі, що належить ПАТ КБ «Приватбанк» і розміщений по вул.Косигіна, 22 в м.Кривий Ріг, в магазині «Оазіс» невідомою особою знято готівку з вищевказаної пенсійної картки позивача в розмірі 200 грн. Позивачем приблизно в 10 год. 14 хв. 25.05.2013 р. зазначена картка була заблокована у Північному відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» по вул. Короленка, 1-а, однак повторно 25.05.2013 р. в 00:00:00 у банкоматі, що належить ПАТ «Укрсиббанк», була виконана транзакція на зняття готівкових коштів з картки, що належить позивачу, в розмірі 2500 грн. Тобто зняття готівкових коштів відбулося після звернення позивача до працівників ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про блокування платіжної картки.

25.05.2013 р. вона звернулася до Тернівського PB КМУ УМВС України в Дніпропетровської області із заявою про скоєння злочину, та відомості по вищевказаному факту внесені до ЄРДР № 0001534 за ознаками злочину передбачено ст.190 ч. 1 КК України. Однак, винних у незаконному заволодінні коштами осіб досудовим розслідуванням на цей час не встановлено.

Крім цього, вона неодноразово зверталася до ПАТ КБ «Приватбанк» щодо відсутності коштів і розяснення причин зняття коштів без її згоди, однак її звернення залишились без задоволення.

Вважає, що неправомірними діями службових осіб відповідача їй завдана матеріальна шкода у звязку зі неправомірним зняттям коштів з банківської картки, а також їй завдана моральна шкода діями відповідача, оскільки вона була позбавлена єдиних засобів для існування .

На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача шкоду за списані з рахунку грошові кошти у сумі 2700 грн., інфляційні втрати за період з 01.06.2013 р по 31.15.2018 р. в розмірі 3759,75 грн., 3 % річних 414 грн., пеню - 4264,30 грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн., а також просить стягнути витрати на правничу допомогу , надану їй адвокатом ОСОБА_5 у 2016 році на суму 2500 грн.

Ухвалою суду від 16.11.2016 року у вище зазначеній цивільній справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

25.01.2017 року від представника відповідача надійшло заперечення, в якому він вказує, що позивачем не надано доказів того, що програмне забезпечення банку щодо блокування її картки не спрацювало. Зазначає, що позивачка сама надала третій особі свою картку, а тому сама несе відповідальність за подальші дії з використанням її картки. Крім того зазначає, що ОСОБА_3 не має права на стягнення моральної шкоди, а тому в задоволені позову просить відмовити.

Ухвалою суду від 18.05.2017 задоволено клопотання ОСОБА_3 щодо обовязкової явки представника відповідача в судове засідання.

Ухвалою суду від 07.09.2017 в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про залучення до розгляду справи слідчого та прокурора відмовлено.

Ухвалою суду від 02.10.2017 задоволено клопотання представника позивача щодо визнання явки представника відповідача в судове засідання обовязковою.

Ухвалою суду від 29.11.2017 задоволено клопотання представника позивача, щодо витребування доказів з ПАТ КБ«ПРИВАТ БАНК», зокрема виписки про рух коштів з зазначенням точного часу за період з 24.05.2013 р. по 27.05.2013 року включно по картці № 4627 0878 4997 1504, яка належить ОСОБА_3; інформації чи зверталась 25.05.20113 р. та/або 26.05.2013 р. ОСОБА_6 до відокремлених установ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою (письмово чи усно) про блокування платіжної картки № 4627 0878 4997 1504, а також про дії, що були вчинені працівниками ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Ухвалою суду від 12.12.2017 задоволено клопотання представника позивача, щодо витребування доказів з ПАТ КБ«ПРИВАТ БАНК», зокрема нормативних документів про термін зберігання запису відеоспостереження з камер в приміщенні відділення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за адресою: м.Кривий Ріг вул.Короленка, 1а за 25.05.2013 р., інформації про клієнтопотік зафіксований 25.05.2013 р. у вищевказаному відділенні, матеріалів службового розслідування ПАТ КБ «ПриватБанк» за фактом зняття 25.05.2013 р. коштів ОСОБА_3, табелю обліку використання робочого часу відділення ПАТ КБ «Приватбанк» за адресою: м.Кривий Ріг, вул.Короленка, 1а за травень 2013 р.

Ухвалою суду від 01.02.2018 щодо відповідача вжито заходів процесуального примусу у звязку із невиконанням ухвали суду від 12.12.2017 про витребування доказів.

Позивач в судове засідання 04.10.2018 не зявився, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник позивача в судове засідання зявився, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з урахуванням поданих змін від 13.07.2018 року.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином..

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача і його представника, суд дійшов до таких висновків.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі (ч.ч.3,4 ст.3 ЦПК України).

Згідно до положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. ст.12,81 ЦПК України).

Згідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків учасниками справи, у тому числі і в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів.

Сукупністю належних, допустимих і достовірних доказів судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

Між позивачем ОСОБА_3 та ПАТ КБ "Приватбанк" укладено договір банківського рахунку з видачею банківської платіжної картки № 4627 0878 4997 1504, а.с.55,56 т.1.

25.05.2013 звернулась до ПАТ КБ "Приватбанк" про втрату вищевказаної картки, у звязку з чим 25.05.2013 платіжну картку № 4627 0878 4997 1504 заблоковано у звязку з надходженням інформації про втрату картки, а.с.63 т.1. Заявку на блокування було виконано співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7

Після цього, по банківському рахунку, відкритому на імя ОСОБА_3 згідно платіжної картки № 4627 0878 4997 1504, 25.05.2013 у м.Кривому Розі здійснено транзакції списання і видачі коштів об 11:10:27 год. на суму 200 грн. та об 00:00:00 на суму 2500 грн., що належали позивачу і знаходились на розрахунковому рахунку в ПАТ КБ "Приватбанк", а.с. 55, 56.

Згідно інформації ПАТ КБ "Приватбанк" від 13.02.2018 , відділення банку "Північне" в м.Кривий Ріг, вул.Короленко,1а закрито 07.05.2014, матеріали відеозапису клієтопотоку з камер спостереження даного відділення не збереглось, а також службове розслідування щодо зняття коштів по рахунку ОСОБА_3 від 25.05.2013 не проводилось , а.с.94 т.2.

Крім цього, встановлено, що на даний час в провадженні Тернівського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001534 від 25.05.2013 р. по факту незаконного заволодіння коштами ОСОБА_3 в сумі 2700 грн., розміщених на рахунку в ПАТ КБ "Приватбанк", за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, т. 1 а.с. 59.

Оцінка суду.

Згідно до статей 526,527,530 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (ст.1066 ЦК України).

Згідно до ст.1068 ЦК України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до вимог статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, суд зазначає, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком (ст.55 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов»язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 (далі Положення № 223),банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред»явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Як випливає зі змісту ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» , ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» , а також розділу 2 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою № 492 правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року, на банки як суб'єкти первинного фінансового моніторингу покладено обов'язок щодо ідентифікації, верифікації клієнтів (їхніх представників), вивчення клієнтів та уточнення інформації про клієнтів у випадках, встановлених законом.

Зазначене свідчить про наявність обовязку банку- емітента електронного платіжного засобу як вживати заходів щодо збереження коштів, розміщених на банківському рахунку, так і відшкодувати платнику суму некоректно здійсненої або не дозволеної операції , крім випадків порушення клієнтом правил безпеки користування платіжною карткою .

Згідно умов публічного договору клієнт зобов'язаний не допускати використання карток будь-якими іншими особами, зберігати у таємниці ПІН-коди, коди СVV2, коди СVС2, паролі та іншу інформацію, розголошення якої може призвести до фінансових втрат клієнта та банку, не ініціювати проведення операцій із застосуванням карток у разі, якщо це може призвести до порушення недотримання вимог чинного законодавства.

Аналогічні висновки містяться і у правововій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України у справі № 6-71цс15 від 13 травня 2015 року .

Як встановлено в судовому засіданні 25.05.2013 без згоди позивача відбулось безпідставне списання банком з рахунка позивача коштів в загальній сумі 2700 грн. на користь третьої особи.

При цьому, в даному випадку позивач не надавала нікому ПІН-коди, коди СVV2, коди СVС2, паролі та іншу інформацію щодо своєї банківської картки, остання вибула з її володіння без її волі, позивач відразу звернулася до Банку з заявою про блокування картки, а також до правоохоронних органів з заявою про викрадення грошових коштів, тому на думку суду, позивач вчинила всі необхідні дії, передбачені вищезазначеним Положенням та які були необхідні для належного виконання договору. Будь-яких доказів того, що позивач ОСОБА_3 сама сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, чи сама здійснила дані операції, суду не надано. Ухвали суду про витребування доказів і забезпечення явки до суду свідка ОСОБА_7 відповідачем залишені без виконання.

За таких обставин суд вважає, що відповідачем допущено неналежне виконання своїх зобовязань за договором, що призвело до порушення майнових прав позивача і виникнення боргу перед позивачем, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів в розмірі 2700 грн. підлягають задоволенню .

Доводи представника відповідача суд до уваги не бере, оскільки вони є недоведеними і не спростовують вищевказані висновки суду.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15.

Як вбачається з письмового розрахунку, наданого позивачем, з яким суд погоджується, за період 01.06.2013 - 11.07.2018 при наявності боргу в розмірі 2700 грн. сума 3 % річних становить 414 грн., а за період червень 2013 - липень 2018 року сума втрат від інфляції, з урахуванням затверджених Державною службою статистики України індексів інфляції, складає 3579,75 грн. (а.с.182, 186-190 т.2), які підлягають до стягнення з відповідача.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені - то суд зазначає наступне.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом або пенею), порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.ст.546,547 ЦК України)

У даному випадку позивачем не доведено існування письмового договору між ним і відповідачем про застосування неустойки в разі порушення банком виконання своїх зобовязань, тому передбачених законом підстав для стягнення пені немає.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди судом встановлено наступне.

Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоровя людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 3 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода підлягає відшкодуванню коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної, при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Як випливає з матеріалів справи право на відшкодування моральної шкоди в договорі сторонами не передбачено, шкода позивачу завдана не звязку з недоліками продукції, тому передбачені законом підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Враховуючи часткове задоволення позову суд, керуючись положенням п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, вважає, що з відповідача на користь держави слід стягнути 551 грн. 20 коп. судового збору, від сплати якого звільнено ОСОБА_3, по ставці, яка діяла на момент подачі позову до суду. В частині стягнення витрат на правничу допомогу - то в цій частині слід відмовити, оскільки позивачем не надано письмових доказів, на підтвердження оплати гонорару адвокату та інших витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження.

На підстав вищевикладеного, керуючись ст.ст.265, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПриватБанк», юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПриватБанк» кошти у розмірі 2700 грн., інфляційні витрати у розмірі 3759,75 грн., 3% річних у розмірі 414 грн., а всього 6873,75 грн. на користь ОСОБА_3.

В частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн., пені у розмірі 4264,30 грн. та витрат на правову допомогу відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 16.10.2018.

СУДДЯ: