Справа № 344/2548/17
Провадження № 22-ц/4808/27/18
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді - доповідача Фединяка В.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюта І.О. секретаря Мельник О.В.

з участю ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3

представника Івано-Франківської міської ради Кобрин Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 04.06.2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Ковальчуком Л.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2000; визнання квартири АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та передання її у власність територіальній громаді міста Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 і ОСОБА_8 на рішення Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2018 року, ухвалене суддею Пастернак І.А. в м. Івано-Франківську, повний текст рішення складено 08 червня 2018 року,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року представник Івано-Франківської міської ради Кедик Надія Степанівна звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 04.06.2014 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Ковальчуком Л.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2000; визнання квартири АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та передання її у власність територіальній громаді міста Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Івано-Франківську міську раду постановою слідчого від 16 липня 2015 року залучення в якості потерпілого у кримінальному провадженні №0000874 від 15.04.2015 року. Досудовим розслідуванням встановлено, що власники квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яким вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності на підставі договору міни від 29.03.2003 року, померли. Досудовим розслідуванням не встановлено спадкоємців померлих власників нерухомого майна, а також відсутні відомості про відкриття спадщини після їх смерті. ОСОБА_8, який реалізовуючи злочинний умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, невстановленим слідством шляхом, діючи спільно за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_11, виготовили підроблений документ - довіреність приватного нотаріуса Ямало-Ненецького автономного округу ОСОБА_12 (Російська Федерація, місто Новий Уренгой Ямало-Ненецького автономного округу, датовану 27.10.2011 року), у якій ОСОБА_11, діючи спільно з ОСОБА_8 внесли рукописний запис від імені покійного ОСОБА_5 На підставі підробленої довіреності та отриманих документів з використанням зазначеної довіреності ОСОБА_11 в співучасті з ОСОБА_8 04.06.2014 року уклали договір купівлі-продажу спірної квартири. Згідно зазначеного договору, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Ковальчуком Л.Б., зареєстрованого в реєстрі за №2000, покупець ОСОБА_2 придбала у продавців ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в особі їх представника ОСОБА_8 належну продавцям квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5, а ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується копіями актових записів про смерть №1319 від 03.09.2013 року, №599 від ІНФОРМАЦІЯ_5. Посилаючись на те, що спірний договір купівлі-продажу квартири вчинений від імені власників ОСОБА_5, ОСОБА_6, після їх смерті, спадкова справа після їх смерті не відкривалась, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 04.06.2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, від імені яких діяв ОСОБА_8 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Ковальчуком Л.Б., зареєстрований в реєстрі за №2000; визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та передати її у власність територіальній громаді міста Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 04.06.2014 року між ОСОБА_8, який діяв в інтересах ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Ковальчуком Л.Б., зареєстрований в реєстрі за №2000.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та передано вказану квартиру у власність територіальної громади міста Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, вказуючи на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що із суті позову та досліджених під час судових засіданнях доказів вбачається, що ОСОБА_8 за попередньою змовою з іншими особами, використовуючи підроблені документи, уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з метою незаконного заволодіння цією квартирою, тобто правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави. Тому даний правочин є недійсним не тому, що укладений після смерті власників, а тому що спрямований на незаконне заволодіння майном, а тому визнати такий правочин недійсним можливо лише на підставі ст. 228 ЦК України, із застосуванням відповідних наслідків недійсності правочину. За змістом ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України не може бути витребуваний у нього . Вона є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1, тому витребувати спірну квартиру має право лише власник майна. Івано-Франківська міська рада не була власником даної квартири в момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, а тому не має права заявляти позов до добросовісного набувача. Крім того, у кримінальному провадженні №344/2622/14-к вирішується питання, що стосується підстав, заявлених у цивільній справі за позовом Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_2 Суд першої інстанції зобов'язаний був зупинити провадження у справі, оскільки під час кримінального провадження повинно бути з'ясовано питання що стосуються за якими підставами необхідно визнати договір недійсним, чи дійсно ОСОБА_8 використовував для укладення договору купівлі-продажу підроблені документи, чи знала ОСОБА_2 про незаконність договору та чи є вона добросовісним набувачем. Також ухвалюючи рішення, судом першої інстанції не досліджено оригінали документів, на які посилається суд у рішенні, так як у матеріалах справи відсутні дані докази, позивач їх не надавав та суд їх не витребував. У матеріалах справи відсутні докази порушення прав Івано-Франківської міської ради в результаті укладення ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, оскільки визнаючи недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 04.06.2014 року між ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та ОСОБА_2, суд в порушення вимог закону, не залучив його до участі у розгляду справи, хоча предмет позову стосується його прав та обов'язків. Зазначає, що розгляд кримінального провадження №344/2622/14-к не завершено, а тому вина у вчиненні ним незаконних дій щодо відчуження квартири по АДРЕСА_1 не встановлена. Таким чином, висновок суду про незаконність договору є необґрунтований, під час судового розгляду справи він був позбавлений права подати докази і спростувати позовні вимоги.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах від 29.12.2017 № 452/2017 ліквідовано, зокрема: Апеляційний суд Івано-Фраеківської області, та утворено Івано-Франківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Івано-Франківську область, з місцезнаходженням у місті Івано-Франківську.

Відповідно до частини шостої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди, що ліквідуються, припиняють здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Івано-Франківський апеляційний опубліковано в газеті «Голос України» від 03.10.2018 № 185 (6940).

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Івано-Франківським апеляційним судом та у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану нею скаргу.

Представник Івано-Франківської міської ради вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційних скарг з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 04.06.2014 року між ОСОБА_8, який діяв в інтересах ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Ковальчуком Л.Б., зареєстрований в реєстрі за №2000, був укладений після смерті власників цієї квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а тому є недійсним. У ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відсутні спадкоємці, з часу відкриття спадщини минуло більше чотирьох років, таким чином спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Івано-Франківську та ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Івано-Франківську, що проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, є відумерлою і її необхідно передати у власність територіальної громади міста Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради.

Висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

За змістом частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 були власниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується дублікатом договору міни від 29.03.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Черепій Л.М., зареєстрованого в реєстрі за №348 (а.с. 15).

Відповідно до копії актового запису про смерть №599 від ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що проживала за адресою: АДРЕСА_2, померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 77 років в м. Івано-Франківську (а.с. 21).

Згідно копії актового запису про смерть №1319 від 03.09.2013 року ОСОБА_5, що проживав за адресою: АДРЕСА_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Івано-Франківську (а.с. 20).

Після смерті власників квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5. та ОСОБА_6 спадкова справа не відкривалась.

04 червня 2014 року між ОСОБА_5 ОСОБА_6, від імені яких за дорученням діяв ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу. За умовами договору ОСОБА_5 ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_2 придбала у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1

Право власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна згідно якого квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 2000, виданий 04.06.2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Ковальчук Л.Б. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 13556330 від 04.06.2014 року, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Ковальчук Л.Б. (а.с. 18, 19).

Частиною першою статті 15 ЦК України 2004 року визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів довірителя представнику заборонено вчиняти правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи. Представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов'язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ст. 237 ЦК України представництво - це є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Частиною 1 ст. 245 ЦК України передбачено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинюватися правочин.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Загальні положення про правочин визначені главою 16 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1 статті 215 ЦК України).

У відповідності до вимог п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає свої повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків.

Окільки 04 червня 2014 року між ОСОБА_5 ОСОБА_6, від імені яких за дорученням діяв ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу за умовами якого ОСОБА_5 ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_2 придбала у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 після смерті власників спірної квартири - ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.та ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5, то зазначений договір не відповідає вимогам які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1 статті 215 ЦК України) та є підставою для визання недісним договору купівлі-продажу спірної квартири.

У частинах першій та третій статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Встановивши, що відсутні відомості щодо спадкової справи після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5, та виданих на її підставі свідоцтв про право на спадщину, що підтверджується Інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 25.06.2014 року №37728056, №37728122, виданих державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори ОСОБА_15, відсутні спадкоємці, суд правильно задовольнив позов в силу ст. 1277 ЦК України та визнав спадщину відумерлою.

Суд відхиляє доводи ОСОБА_8 про те, що рішення суду стосується його прав і обов'язків, так як він виступав у договорі купівлі-продажу представником ОСОБА_5, ОСОБА_6 та представляв їхні інтереси.

Суд також відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2про те, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири, тому договір купівлі-продажу цієї квартири не може бути визнаний недійсним з огляду на таке.

Згідно з ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (статті 215 - 235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 330, 338).

Івано-Франківська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав його невідповідності вимогам закону.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Однак ст. 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання згідно зі ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростували.

Крім цього Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає оскаржуване рішення суду таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цього рішення суду за доводами апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-382, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: В.Д.Фединяк І.О.Максюта

Л.В.Василишин