Справа № 127/3590/18
Провадження 2-р/127/30/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2018 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Антонюка В.В.

за участі: секретаря - Гончарука І.О.

представника заявника ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці заяву ОСОБА_4 про розяснення судового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення відсотків та інфляційних втрат за користування коштами, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про розяснення рішення у справі №127/3590/18 за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення відсотків та інфляційних втрат за користування коштами.

Заява мотивована тим, що 09.08.2018 набрало законної сили рішення Вінницького міського суду Вінницької області по справі №127/3590/18 про стягнення з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відсотків та інфляційних втрат за користування коштами. 04.09.2018 заявнику було видано виконавчий лист з виконання вищевказаного рішення, однак відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України заявнику відмовлено у відкритті виконавчого провадження, з посиланням на те, що виконавчий документ не відповідає вимогам, визначеним Законом України «Про виконавче провадження», а саме у виконавчому документі не зазначено в якій частині необхідно виконати рішення щодо кожного із стягувачів.

В силу викладених обставин, а також посилаючись на положення статті 271 ЦПК України, заявник звернулася до суду з заявою про розяснення рішення суду, в якій просила надати розяснення щодо порядку виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.05.2018 у справі №127/3590/18.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, підтримала заявлені вимоги та просила їх задоволити.

Позивач ОСОБА_2, підтримав заявлені вимоги та просив їх задоволити.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3, заперечив проти задоволення заяви посилаючись на те, що рішення суду є зрозумілим.

Зясувавши позиції учасників судового засідання, дослідивши вимоги заяви та матеріали цивільної справи суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви про розяснення рішення суду, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 16 лютого 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися в суд з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення відсотків та інфляційних втрат за користування коштами.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2018 року в цивільній справі №127/3590/18, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Вінницької області від 09 серпня 2018 року, позов задоволено частково та стягнуто з Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 7239,83 грн. (сім тисяч двісті тридцять дев'ять) гривень вісімдесят три копійки, з яких: 939,00 грн. - 3% річних та 6300,83 грн. - інфляційних втрат, а також 628,96 грн. (шістсот двадцять вісім) гривень 96 копійок витрат, повязаних зі сплатою судового збору. В решті позовних вимог відмовлено. (а.с. 88-91, 132, 133)

На виконання зазначеного рішення суду 09 вересня 2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист, який стягувачем ОСОБА_4 було предявлено для примусового виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України.

Однак, повідомленням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_5 від 26.09.2018 виконавчий лист №127/3590/18 виданий 09 вересня 2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області повернуто стягувачу без прийняття його до виконання.

Вказане повідомлення мотивовано тим, що виконавчий лист не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у виконавчому документі не зазначено в якій частині необхідно виконати рішення щодо кожного стягувача.

Визначаючись щодо вимог заяви суд виходить з того, що відповідно до положень статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з частиною першою та другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Положеннями статті 266 ЦПК України передбачено, що суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обовязок чи право стягнення є солідарним.

Відповідно до частини першої статті 341 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

В той же час, за правилами частини третьої та пятої статті 431 ЦПК України виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів або проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях чи рішенням передбачено вчинення кількох дій, видаються декілька виконавчих листів, у яких зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати судове рішення, або зазначається, що обовязок чи право стягнення є солідарним.

Аналогічні положення містяться й у статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до частини другої якої у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обовязок чи право стягнення є солідарним.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист №127/3590/18 виданий 09 вересня 2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 7239,83 грн., а також 628,96 грн. витрат, повязаних зі сплатою судового збору, не містить вказівки в якій частині необхідно виконати таке рішення щодо кожного з позивачів.

В той же час, аналізуючи матеріали цивільної справи №127/3590/18, зміст рішення суду від 08.05.2018 та відповідно виданий на його виконання виконавчий лист від 04.09.2018, слідує висновок, що судом ухвалено рішення з урахуванням положень частини першої та третьої статті 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому, відповідно до частини другої статті другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Саме з посиланням на наведену норму закону державним виконавцем виконавчий лист повернуто стягувачу без прийняття його до виконання.

Відповідно до частини першої статті 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд розяснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

В пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що відповідно до ст. 221 ЦПК України роз'яснення рішення суду, можливе тоді, коли воно є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суду викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду.

Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз'яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз'ясненні рішення.

Таким чином, приймаючи до уваги положення статті 271 ЦПК України, роз'яснення рішення - це більш повний, ясний, зрозумілий виклад тих фрагментів рішення, які здебільше знаходяться у його резолютивній частині. Роз'яснення судового рішення настає тоді, коли його зміст викладено нечітко, його положення незрозумілі, внаслідок чого реалізація такого рішення викликає труднощі чи стає неможливою. Роз'яснення рішення можливе без зміни його змісту у межах вирішеної судом правової вимоги.

Суть розяснення судового рішення полягає в тому, що суд має пояснити положення постановленого ним рішення, які нечітко ним сформульовані, або є незрозумілим для зацікавлених осіб, що позбавляє його можливості реалізації або оскарження.

Отже, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, а також (або) для державного виконавця, приватного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Враховуючи вищевикладене, оскільки рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2018 року у справі №127/3590/18, яким стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 7239,83 грн., а також 628,96 грн. витрат, повязаних зі сплатою судового збору, не містить чіткої вказівки в якій частині необхідно провести стягнення коштів на користь кожного з позивачів, внаслідок чого реалізація такого рішення викликає труднощі чи стає неможливим, що враховуючи положення статті 129-1 Конституції України та статті 18 ЦПК України є недопустимим, суд вважає за необхідне рішення суду розяснити.

Так, зі змісту рішення вбачається, що при його ухвалені суд виходив з того, що:

«Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року у справі №127/1385/14-ц, 26 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено договір банківського вкладу №SAMDN2704 («Стандарт») (далі по тексту Договір), відповідно до якого банк прийняв від останньої вклад у розмірі 10 000 грн. строком на 12 місяців зі сплатою 14 відсотків річних. Згідно додаткових угод до договору відсоткова ставка за вкладом збільшена на 0, 50 %.

03 березня 2010 року ОСОБА_6 померла.

Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частку грошового вкладу №SAMDN2704 (1/2 частка належить ОСОБА_2 як одному із подружжя).

Спадкоємцями ОСОБА_6 є її чоловік ОСОБА_2, дочка ОСОБА_4, які отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, та батько ОСОБА_7, який свідоцтво не отримав.

11 березня 2011 року позивачами подано заяви в Банк щодо повернення вкладу з нарахованими відсотками.

Спадкоємцям на вимогу від 11 березня 2011 року про закриття депозитного рахунку та повернення вкладу було виплачено: 02 квітня 2011 року - 10019, 61 грн.; 19 квітня 2012 року - 2003, 94 грн.

Однак, вважаючи, що банком не в повній мірі повернута позивачам сума вкладу та відсотки, останні звернулися до суду з відповідною позовною заявою, за наслідками розгляду якої рішенням апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року у справі №127/1385/14-ц стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суму відсотків по депозитному вкладу від 26.02.2008 року №SAMDN2704 в сумі 4542,10 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як зазначено вище та встановлено судом, позивачами заяви в Банк щодо повернення вкладу з нарахованими відсотками було подано 11 березня 2011 року.

В той же час, в судовому засіданні встановлено, що суму відсотків по депозитному вкладу від 26 лютого 2008 року №SAMDN2704 в розмірі 4542,10 грн., яку стягнуто з відповідача на підставі вищевказаного рішення суду від 20 липня 2015 року, фактично сплачено позивачам лише 30 січня 2018 року, що підтверджується історією по картковому рахунку ОСОБА_2 з 01.01.2018 по 31.01.2018. (а.с. 11).

Отже, судом встановлено, що ПАТ КБ "Приватбанк" не було своєчасно виконано зобов'язання щодо виплати позивачам відсотків за договором банківського вкладу в сумі 4542,10 грн., а також тривалий час не виконувалося рішення суду про стягнення цієї суми.»

Отже, судом встановлено, що відповідачем не було своєчасно виконано зобов'язання щодо виплати позивачам відсотків за договором банківського вкладу в сумі 4542,10 грн., які їм належать у звязку зі спадкуванням за законом майна, в тому числі й банківського вкладу, після смерті 03 березня 2010 року ОСОБА_6

Відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Таким чином, стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 7239,83 грн., а також 628,96 грн. витрат, повязаних зі сплатою судового збору має відбуватися в рівних частках на користь кожного з позивачів, тобто по 3619,92 грн. заборгованості (7239,82/2) та по 314,48 грн. витрат, повязаних зі сплатою судового збору (628,96/2).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 18, 258-260, 264, 266, 271 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_4 про роз'яснення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2018 року у справі №127/3590/18 задовольнити.

Розяснити рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2018 року у справі №127/3590/18, зазначивши, що стягнення з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 7239,83 грн., з яких: 939,00 грн. - 3% річних та 6300,83 грн. - інфляційних втрат, а також 628,96 грн. витрат, повязаних зі сплатою судового збору, має відбуватися в рівних частках на користь кожного з позивачів, тобто по 3619,92 грн. заборгованості та по 314,48 грн. витрат, повязаних зі сплатою судового збору.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 30.10.2018 року.

Суддя: