Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 363/5067/15-ц

провадження № 61-1483 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

представник заявника - ОСОБА_5,

заінтересовані особи: стягувач - ОСОБА_6,

боржники: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, відділ державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області у складі судді Чіркова Г. Є. від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Савченка С. І., Білоконь О. В., Даценко Л. М., від 28 січня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду зі скаргою на дії та постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області(зараз - Вишгородський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області) ОСОБА_9

Скарга мотивована тим, що 30 червня 2015 року вона отримала постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області від 24 червня 2015 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконаннявиконавчого листа, виданого 2 грудня 2014 року Вишгородським районним судом Київської області, щодо виконання рішення цього ж суду про усунення перешкод ОСОБА_6 у користуванні будинковолодінням АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4, з наданням строку боржникам добровільно виконати рішення суду до 8 липня 2015 року. Зазначена постанова державного виконавця виконана не була. 19 листопада 2015 року нею було отримано постанову державного виконавця державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області від 9 листопада 2015 року про залучення працівників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій, а також вимогу державного виконавця виконати рішення суду про виселення з будинку до 30 листопада 2015 року.

Вважала дії державного виконавця щодо винесення зазначеної постанови від 9 листопада 2015 року про залучення працівників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій та надсилання їй вимоги про виселення з будинку до 30 листопада 2015 року незаконними, оскільки згідно вимог статей 30, 49 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі в редакції, чинній на час проведення виконавчих дій) державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення немайнового характеру (виселення) у двомісячний строк, чого зроблено не було. Отже, державний виконавець повинен був закрити виконавче провадження з підстав закінчення строку для його виконання та не мав права проводити подальші виконавчі дії.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати дії державного виконавця щодо винесення постанови від 9 листопада 2015 року про залучення працівників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій, а також щодо направлення вимоги про виконання рішення суду про виселення з будинковолодіння АДРЕСА_2 до 30 листопада 2015 року незаконними, а постанову державного виконавця від 24 червня 2015 року про відкриття виконавчого провадження такою, що втратила свою юридичну силу.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської від 11 грудня 2015 року у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що при винесені постанови від 9 листопада 2015 року про залучення працівників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій та надсилання боржникам вимоги про виселення з будинку державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та вимог Закону України «Про виконавче провадження» і прав заявника не порушив. При цьому відкладення виконання виконавчих дій відбувалось за ініціативою самих боржників та за згодою сторін виконавчого провадження з наданням строку боржникам для добровільного виконання рішення суду, про що державним виконавцем складалися відповідні акти.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Вишгородського районного суду Київської від 11 грудня 2015 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновком районного суду, апеляційний суд зазначив, що державний виконавець при відкритті провадження та проведенні виконавчих дій, у тому числі й оспорюваних, діяв правомірно, а строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду. При цьому невиконання рішення суду порушує права стягувача і згідно з частиною п'ятою статті 124 Конституції України (у редакції, чинній на час проведення виконавчих дій) судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

17 лютого 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - подав до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень не врахували доводів заявника про те, що державний виконавець згідно вимог статей 30, 49 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язаний був з дня відкриття виконавчого провадження провести виконавчі дії з виконання рішення немайнового характеру у двомісячний строк, чого зроблено не було. Отже, державний виконавець повинен був закрити виконавче провадження з підстав закінчення строку для його виконання та не мав права проводити подальші виконавчі дії. У зв'язку з цим дії державного виконавця щодо винесення постанови від 9 листопада 2015 року та направлення вимоги про виконання рішення суду про виселення підлягають визнанню недійсними, а постанова державного виконавця від 24 червня 2015 року про відкриття виконавчого провадження такою, що втратила свою юридичну силу.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 грудня 2017 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Судом установлено, що 24 червня 2015 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 2 грудня 2014 року Вишгородським районним судом Київської області, щодо виконання рішення цього ж суду про усунення перешкод ОСОБА_6 у користуванні будинковолодінням АДРЕСА_2 шляхом виселення з нього ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та наданням строку боржникам добровільно виконати рішення суду до 8 липня 2015 року. Вказана постанова отримана боржниками 30 червня 2015 року.

Виконавче провадження відкрите за заявою стягувача - ОСОБА_6 у межах строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання, тобто згідно з вимогами частини першої та другої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Письмовими заявами від 7 липня 2015 року, 18, 19 і 30 листопада 2015 року боржники зверталися до державного виконавця з проханням відкладення виконавчих дій та надання строку для добровільного виконання рішення суду, посилаючись на перегляд виконуваного судового рішення вищестоящими судовими інстанціями та неможливістю виселення з житла.

У зв'язку з цим 18 і 30 листопада 2015 року державним виконавцем складалися акти про відкладення виконавчих дій за згодою сторін з наданням можливості боржникам добровільно виконати рішення суду про виселення.

З викладених причин примусове виконання рішення суду було відтерміновано до 7 грудня 2015 року.

Відповідно до статті 383 ЦПК України (2004 року) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що при винесенні постанови від 9 листопада 2015 року про залучення працівників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій та надсилання боржникам вимоги про виселення з будинку державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та вимог Закону України «Про виконавче провадження» і прав заявника не порушував. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження.При цьому відкладення виконання виконавчих дій відбувалось за ініціативою самих боржників та за згодою сторін виконавчого провадження з наданням боржникам строку для добровільного виконання рішення суду, про що державним виконавцем складалися відповідні акти.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України (у редакції, чинній на час проведення виконавчих дій) судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно вимог частини першої та другої статті 14 ЦПК України (2004 року) судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів.

Згідно з частиною першою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною шостою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» боржник повинен утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду.

Відповідно до частини першої та другої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення немайнового характеру у двомісячний строк. Виконавчі дії з виконання рішення суду державний виконавець проводить до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку.

Згідно з вимогами пунктів 6, 8 частин першої і третьої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження.

За таких обставин суд обгрунтовано відмовив у задоволенні скарги з огляду на те, що державний виконавець при відкритті провадження та проведенні виконавчих дій, у тому числі при винесенні постанов про залучення до проведення виконавчих дій працівників органів внутрішніх справ, дотримався вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк