Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 2-76/13

провадження № 61-17816св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року у складі судді Лісовської О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»

(далі - ПАТ «Універсал Банк», банк) звернулось до суду із позовом, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість на загальну суму 118 548, 61 швейцарських франків, що за курсом Національного банку України становило 1 016 031, 91 грн, та судові витрати у справі.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 24 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 002-2900/756-0336, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 84 050, 00 швейцарських франків зі строком повернення до 10 жовтня 2037 року та сплатою 4, 5 % річних за користування кредитом.

24 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 укладений інший кредитний договір № 002-2900/756-0345, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 34 870, 00 швейцарських франків зі строком повернення до 10 жовтня 2027 року та сплатою 4, 5 % річних за користування кредитом. Згідно із умовами зазначених договорів сторони погодили, що у разі звільнення позичальника з основного місця роботи встановлюються нові процентні ставки за користування кредитом, відповідно, у розмірі 10, 45 % річних та 11, 45 % річних. Згідно з наказом від 13 грудня 2010 року ОСОБА_3 звільнена з роботи за власним бажанням, а тому саме з того часу застосовуються процентні ставки відповідно до підпунктів 1.1.3 кредитних договорів.

Для забезпечення виконання зобов'язання позичальником за кредитними договорами від 24 жовтня 2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_4 укладені два договори поруки № 002-2900/756-0336-Р, відповідно до умов яких поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Банк виконав свої зобов'язання у повному обсязі, видав кредитні кошти, що перераховані на рахунок, позичальник умови договорів не виконувала, унаслідок чого утворилась заборгованість.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що під час розгляду іншої справи № 2-2221/12 за позовом ОСОБА_4 до банку про визнання поруки припиненою судом було призначено судово-технічну експертизу документів, зокрема, кредитних договорів, укладених між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 Відповідно до висновків експертизи від 18 травня 2015 року метою проведення експертизи було визначення відносного часу підписання кредитних договорів у порівнянні з договорами поруки. За результатами проведеної експертизи встановлено, що час підписання кредитних договорів не відповідає зазначеній у документах даті 24 жовтня 2007 року та виконані вони пізніше грудня 2007 року. Тобто, 24 жовтня 2007 року кредитні договори, на які посилається позивач, укладені не були, а кредитні кошти за ними не видавалися. Під час розгляду справи позивачем не надано оригінали документів, а також не надані належним чином завірені копії документів відповідно до вимог чинного законодавства. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2015 року у цивільній справі № 2-2221/12 договори поруки, укладені між банком та відповідачем ОСОБА_4, визнані припиненими, з огляду на що суд визнав позов банку необґрунтованим.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» відхилено, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначивши, що документ, на який посилається позивач як на підтвердження факту отримання кредитних коштів, не може бути належним доказом, оскільки це є випискою за особовим рахунком від 24 жовтня 2007 року, де відображено зарахування грошових коштів на поточний рахунок, при цьому у призначенні платежу зазначено, що це «надання кредиту згідно із договором від 19 жовтня 2007 року № 4459». У матеріалах справи кредитні договори з такими номерами та датами відсутні.Висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Універсал Банк» просило скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди безпідставно посилались на висновок експерта, виконаний під час іншого судового провадження, оскільки експертизу було призначено для з'ясування обставин у справі з іншим предметом спору, а тому зазначений висновок проведеної експертизи не може слугувати доказом у цій справі. Щодо посилання судів на невідповідність зазначеного у виписці від 24 жовтня 2007 року номера та дати договору заявник зазначив, що така розбіжність виникла унаслідок технічної помилки, однак такий номер збігається із номером рахунку, що зазначений у кредитних договорах, а самі рахунки відкриті 19 жовтня 2007 року, що пояснює таку невідповідність у виписці.

У поданому відзиві відповідачі просять касаційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» відхилити з огляду на її необґрунтованість та недоведеність, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 06 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 10 травня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 24 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 002-2900/756-0336, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 84 050, 00 швейцарських франків зі строком повернення до 10 жовтня 2037 року та сплатою 4, 5 % річних за користування кредитом.

24 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 укладений другий кредитний договір № 002-2900/756-0345, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 34 870, 00 швейцарських франків із строком повернення до 10 жовтня 2027 року та сплатою 4, 5 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язання позичальником за зазначеними кредитними договорами 24 жовтня 2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_4 укладені два договори поруки № 002-2900/756-0336-Р, відповідно до умов яких поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із підпунктом 1.1.3 кредитного договору від 24 жовтня 2007 року

№ 002-2900/756-0336 сторони погодили, що у разі звільнення позичальника з основного місця роботи встановлюється нова процентна ставка за користування кредитом у розмірі 10, 45 % річних.

Згідно із підпунктом 1.1.3 кредитного договору від 24 жовтня 2007 року

№ 002-2900/756-0345 сторони погодили, що у разі звільнення позичальника з основного місця роботи встановлюється нова процентна ставка за користування кредитом у розмірі 11, 45 % річних за користування кредитом.

Згідно з наказом від 13 грудня 2010 року ОСОБА_3 звільнена з роботи за власним бажанням, а тому саме з того часу застосовуються процентні ставки відповідно до підпунктів 1.1.3 кредитних договорів.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судами встановлено, що у провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа № 2-2221/12 за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договорів поруки припиненими.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2015 року, що набрало законної сили, визнано припиненими договори поруки від 24 жовтня 2007 року № 002-2900/756-0336-Р (на суму 84 050, 00 швейцарських франків) та від 24 жовтня 2007 року № 002-2900/756-0336-Р (на суму 34 870, 00 швейцарських франків), укладені між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_4

Під час розгляду справи по суті судом було призначено судово-технічну експертизу документів, у тому числі й кредитних договорів, укладених між позивачем та відповідачем ОСОБА_3

Відповідно до висновку судових експертів від 18 травня 2015 року метою проведення експертизи було визначення відносного часу підписання кредитних договорів у порівнянні з договорами поруки. За результатами проведеної експертизи встановлено, що час підписання кредитних договорів не відповідає зазначеній у цих документах даті 24 жовтня 2007 року та виконані вони пізніше грудня 2007 року.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок, що 24 жовтня 2007 року кредитні договори, на які посилається позивач ПАТ «Універсал Банк» як на підставу позовних вимог, укладені не були, а кредитні кошти за ними не видавалися. В той же час за клопотання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до матеріалів справи долучені копії кредитних договорів від 24 жовтня 2007 року, оригінали яких були оглянуті колегією суддів в судовому засіданні Апеляційного суду міста Києва, у якому містяться відмінні умови від тих, на які посилається позивач в своїй позовній заяві.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на наведене правило процесуального закону Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо безпідставності заявлених позовних вимог до ОСОБА_4, оскільки його порука за договорами поруки від 24 жовтня 2007 року № 002-2900/756-0336-Р (на суму 84 050, 00 швейцарських франків) та від 24 жовтня 2007 року

№ 002-2900/756-0336-Р (на суму 34 870, 00 швейцарських франків) визнана припиненою.

В оцінці дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо оцінки зібраних у справі доказів Верховний Суд врахував, що експертне дослідження, на яке посилаються суди першої та апеляційної інстанцій, у цій справі не призначалося та не проводилося.

У матеріалах справи наявна виключно копія висновку судової експертизи, призначеної судом під час розгляду іншої цивільної справи з іншим предметом спору.

Докази, зібрані в одній справі, без їх належної оцінки відповідним судом не можуть мати беззастережне доказове значення під час вирішення іншої справи. Висновок експертизи за правилами ЦПК України 2004 року може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, враховуючи характер матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Верховним Судом враховано, що за результатами оцінки зазначеного висновку експертизи Оболонський районний суд м Києва не дійшов переконання, що кредитні договори, на які банк посилається у цій справі, не були укладені та що за ними не видавалися грошові кошти. Навпаки, зазначеним судом установлено, що між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 були укладені чотири кредитні договори у різних редакціях щодо зазначення й визначення розміру відсотків.

Крім цього, судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що обставини укладання кредитних договорів 24 жовтня 2007 року

№ 002-2900/756-0336 та № 002-2900/756-0345 (у редакції, за якою не встановлено підвищених відсотків при звільненні ОСОБА_3) та отримання за ними грошових коштів у повному обсязі були визнані позичальником, що підтверджується матеріалами цивільної справи (а.с. 182, т. 1, а.с. 138, т. 2).

Верховним Судом додатково враховано, що обставини укладання зазначених кредитних договорів та отримання за ними грошових коштів також визнаються відповідачем у відзиві на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Зважаючи на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про наявність підстав для відмови у позові, не дослідили повно та всебічно наявні у справі докази, не встановили обставини укладання кредитних договорів, отримання за ними грошових коштів, обставин виконання/невиконання сторонами зобов'язань за ними. А отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у позові до ОСОБА_3 не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, оскільки суди не дослідили зібрані докази, не надали їм оцінки та не здійснили їх системний аналіз.

Втім, вимога касаційної скарги про ухвалення Верховним Судом нового рішення не може бути задоволено, оскільки суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може встановлювати чи вважати обставини доведеними, якщо вони не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а тому не може ухвалити власне рішення.

Обставини укладення кредитних договорів, виконання сторонами зобов'язань за ними підлягають встановленню, з'ясуванню та дослідженню під час нового розгляду справи судом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2017 року у частині відмови у позові Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик