Якимівський районний суд Запорізької області
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Справа № 330/2598/17
"17" січня 2018 р. Якимівський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді - Федорець С.В.
при секретарі - Шеліповій Ю.О.,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні працівника, за наступними підставами.
Позивач в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Представник відповідача регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав.
Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів, та за згодою позивача ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав.
Як вбачається із тексту позовної заяви та підтверджується наданою копією трудової книжки (а.с. 16-19), позивач ОСОБА_1 працював інженером першої категорії на державному підприємстві «Донецька залізниця» з 10 червня 2010 року. 30 квітня 2013 року, у зв`язку з реорганізацією підприємства, він був переведений інженером першої категорії в локомотивне депо Ясинувата Західна ДП «Донецька залізниця». 18 липня 2016 року ДП «Донецька залізниця» реорганізовано у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця». Відповідно, локомотивне депо «Ясинувата Західне» реорганізовано у виробничий підрозділ «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця».
Як зазначає позивач, в період його роботи на підприємстві в 2016-2017 році, виникали факти несплати роботодавцем працівникам їхньої заробітної платні.
З 17 липня 2017 року, наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 645-Н3-1 від 28 квітня 2017 року (а.с. 21-22), виробничий підрозділ «Ясинуватське локомотивне депо» було ліквідовано. На цій підставі керівництвом виробничого підрозділу «Ясинуватське локомотивне депо» було запропоновано позивачу написати заяву про звільнення з роботи, однак позивач відмовився від написання заяви до моменту погашення заборгованості за заробітною платнею хоча б з 2016 рік.
Як зазначає позивач, незважаючи на те, що заборгованість по заробітній платі за 2016 рік позивачу так і не була сплачена, після отримання ним від керівництва регіональної філії «Донецька залізниця» письмового підтвердження (лист № НГК-18-Г-171 від 24 липня 2017 року (а.с. 14) про те, що заборгованість за заробітною платнею буде погашено при наявності пакету документів, необхідних для проведення розрахунків, він погодився на звільнення.
Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що Конституцією України, як основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Доказів, що заборгованість була погашена повністю чи в іншій сумі, відповідачем регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» суду не надано.
Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КзпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в особі регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в трудових відносинах до 20 вересня 2017 року, виконував свої трудові обов'язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав усі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.
Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком.
За цих обставин позовні вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за 2016-2017 роки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Станом на день прийняття цього рішення відповідачем не надано до суду доказів, які б свідчили про виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем, тому розрахунок середнього заробітку має відбуватися по день постановлення судом рішення по справі, як просить позивач.
У зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з 18.07.2017 року по день постановлення судом рішення по справі, оскільки фактичного розрахунку проведено не було.
При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Позивачем був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільненню.
Згідно даних, зазначених позивачем в позові, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 158,35 грн.
Зважаючи на те, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, який в своєму позові наполягає на розмірі середньоденного заробітку в розмірі 158,35 грн., а відповідач заперечень проти вказаного розміру середньоденного заробітку не надав, вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою у зазначеному розмірі 158,35 грн.
Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем.
Зважаючи на свій вік та наявність інвалідності третьої групи, що підтверджується наданою копією довідки серії ДОН-04 № 027035 (а.с. 20), позивач звернувся до соціальної служби з метою отримання посвідчення «Ветерана праці».
За Законом України «Про основи соціальної захищеності ветеранів праці та інших громадян похилого віку» Ветеранами праці є громадяни України зі стажем роботи 40 років, які вийшли на пенсію.
Однак позивачу було відмовлено у видачі посвідчення «Ветерана праці» на підставі того, що внаслідок несплати відповідачем страхових внесків до пенсійного фонду України в період січня-червня 2016 року та квітня-липня 2017 року, позивачу пенсійним фондом за страховими внесками було нараховано лише 39 років і 6 місяців загального стажу роботи, що підтверджується наданими довідками Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькй області про страховий стаж позивача та про індивідуальні відомості застрахованої особи позивача ОСОБА_1 (а.с. 23-25)
Відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата ( дохід) за весь період страхового стажу, починаючи з 1 липня 2000 року.
Таким чином, беручи до уваги, що позивач ОСОБА_1 фактично працював у відповідача в особі регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» в період з січня по червень 2016 року в період з квітня по липень 2017 року, за цей час всупереч положенням Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» внески до Пенсійного фонду підприємством не сплачувались, в подальшому ця обставина потягнула за собою порушення трудових та пенсійних прав позивача, суд вважає в цій частині позовні вимоги також підлягають задоволенню в повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно із ст.141 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Позивач звільнений від сплати судового збору за подання заяви про стягнення заробітної плати на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 вказаного Закону за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду.
Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 1 січня 2017 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1 600 гривень.
Відповідно до положень ч. 2 ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що суд задовольнив позовні вимоги в повному обсязі, на користь держави підлягає стягненню з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 671,46 гривень.
Керуючись Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», ст. 43 Конституції України, ст.ст. 21,22 ЗУ «Про оплату праці», ст. 94, 97, 116, 117, 233 КзпП України, ст.ст. 133, 141, 247, 264, 265, 280 ЦПК України суд, -
ВИРІШИВ:
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць.
Заочне рішення може бути переглянуте по письмовій заяві відповідача, яка може бути подана до Якимівського районного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня проголошення цього рішення.
Рішення може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його винесення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Запорізької області.

У відповідності до п.п. 15.5, п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: