АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Малинников О.Ф.
№22-ц/796/ 665/2018 Доповідач Кравець В.А.
Справа №761/4596/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі колегії:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року - відкрито провадження в справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою повернути позовну заяву ОСОБА_3 для подання її до належного суду, посилаючись на те, що вона є незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням правил підсудності.

Вказує, що за зазначеною у позовній заяві адресою реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 вона не проживає, а тому не взмозі належним чином бути повідомленою про місце, час та дату розгляду справи.

Фактично вона проживає за адресою: АДРЕСА_2. Дана обставина також підтверджується договором позики грошових коштів від 15 січня 2014 року, на який, як на підставу своїх позовних вимог, посилається ОСОБА_2

Враховуючи викладене, на думку апелянта, дана справа повинна бути віднесена за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпра.

В судове засідання сторони не з'явилися.

Представник ОСОБА_2 подав суду заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності позивача та його представників.

Відповідачу ОСОБА_1 направлялись судові повістки-повідомлення на адреси, зазначені в апеляційній скарзі та у заяві про усунення недоліків, зокрема: АДРЕСА_2.; АДРЕСА_1 (а.с.56-58, 65, 69).

Проте, судові повістки-повідомлення повернулись із відміткою «повернуто за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 88,91).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселігіс Проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 оскаржує ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій остання має процесуальний статус відповідача за договором позики, не отримуючи жодних процесуальних документів, обізнана про рух справи, а саме, постановлення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, на виконання якої сплачено судовий збір, особисто знайомилася з матеріалами справи, проте, поведінка її свідчить про зловживання процесуальними правами, що є неприпустимим відповідно до ст. 44 ЦПК України та суперечить основним засадам цивільного судочинства та практиці Європейського суду з прав людини, в тому числі щодо розгляду справи у розумні строки, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Отже, з урахуванням наведеного вище, колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відкриваючи провадження у справі, суд виходив з того, що даний спір підсудний цьому суду.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 р. Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов'язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Колегія переглядає ухвалу з урахуванням чинності ЦПК України на час відкриття провадження.

Відповідно до ст.109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованими у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

З матеріалів справи убачається, що предметом позову є позикові правовідносини про стягнення заборгованості за договором.

Заперечуючи щодо дотримання правил підсудності при відкритті провадження у справі, апелянт вказує на непідсудність справи Шевченківському районному суду м. Києва, оскільки місце проживання відповідача знаходиться поза межами цього району.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЦПК України у разі, якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд повертає позовну заяву на підставі п.4 ч. 3 ст. 121 цього Кодексу.

Так, в силу вимог процесуального законодавства, суд надсилав запит відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в місті Києві, згідно якого встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.40).

Отже, суд, дотримуючись процесуального порядку на підставі отриманої інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача при вирішенні питання про відкриття провадження у справі вірно встановив, що спір між сторонами підсудний саме цьому суду.

Ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятої ухвали не впливають.

Керуючись ст. 374, 381,383,384 ЦПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Повне судове рішення складено 16 січня 2018 року.

Головуючий

Судді