Номер провадження: 22-ц/785/2216/18
Номер справи місцевого суду: 2-5451/07
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т.С.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» про визнання права власності, зобов'язання зареєструвати право власності, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Кравчук Т.С. 03 травня 2007 року у м. Одеса, -

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності, зобов'язання зареєструвати право власності на житлове приміщення мансарди загальною площею 192,76 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 3-4).

В обґрунтування свого позову посилався на те, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, загальною площею 117,9 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 2006 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., та 223/1000 частини квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 15 листопада 2006 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К.

ОСОБА_3 посилався на те, що він наряду зі всіма іншими власниками квартир є власником всіх допоміжних приміщень вищезазначеного будинку, до складу яких, зокрема, входить житлове приміщення мансарди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено, визнано право власності на житлове приміщення мансарди площею 192,76 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_3, зобов'язано КП «ОМБТІ та РОН» зареєструвати за ОСОБА_3 право власності на житлове приміщення мансарди площею 192,76 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 34-36).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 (який не приймав участі у справі в суді першої інстанції) просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у

повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 39-43).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із наявної у матеріалах справи письмової згоди сусідів позивача, згідно якої останні не заперечували проти виділу жилого приміщення мансарди в приватну власність ОСОБА_3 Таким чином, суд дійшов висновку, що угода між співвласниками та позивачем щодо виділу спірного приміщення мансарди в приватну власність ОСОБА_3 не суперечить вимогам закону.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

ОСОБА_2 є власником 254/1000 квартири АДРЕСА_1, загальною площею 170 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради від 25 жовтня 1993 року №2706.

Таким чином, на час розгляду справи ОСОБА_2, разом з усіма іншими власниками квартир, розташованими за адресою: АДРЕСА_1, був співвласником всіх допоміжних приміщень будинку, до складу яких входить і горище.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 №4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) надано офіційне тлумачення положень ст. ст. 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». У цьому рішенні зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно в спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів, які визначають правовий режим власності.

Отже, вказаним рішенням Конституційного Суду від 02 березня 2004 встановлено, що формулювання «передаються у власність квартиронаймачів» означає передачу в спільну сумісну власність усіх квартиронаймачів, а не одного або декількох.

Згідно ч. 1 та 3 ст. 370 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 364 ЦК України, договір про виділ у натурі частки нерухомого спільного майна укладається у письмові формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції послався на вимоги ст. 364 та 370 Цивільного кодексу України, однак не взяв до уваги той факт, що згода співвласників майна на виділ у натурі частки майна має буди виражена виключно у формі договору, який має бути нотаріально посвідчено, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 364 Цивільного кодексу України.

Однак, за відсутності нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_2, як співвласника майна, судом було виділено приміщення мансарди в приватну власність ОСОБА_3

Крім того, судом не було перевірено загальну кількість співвласників будинку на момент розгляду справи судом, та які не були залучені до участі у справі.

Таким чином, оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про права та обов'язки ОСОБА_2, який не був залучений до участі у справі, а тому рішення суду не може вважатися законним.

Виходячи зі змісту позовних вимог ОСОБА_3, останній просив визнати за ним право власності на частину горища, розташовану над його квартирою.

Однак, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, судом не було враховано, що горище є допоміжним приміщенням, та визнано право власності на житлове приміщення мансарди, тобто змінено цільове призначення приміщення.

Згідно п. 2.2. «Положення про порядок реконструкції вбудованих, вбудовано- прибудованих та прибудованих приміщень у м. Одесі», затвердженого Рішенням Одеської міської ради від 17 квітня 2001 року, зміна цільового призначення приміщення здійснюється на підставі відповідного проекту, який розробляється на підставі дозволу на проектування, який видається Виконавчим комітетом Одеської міської ради. Дозвіл на проектування надається в разі подання зокрема, але не виключно, інформації про планову реконструкцію (функціональне призначення, основні техніко-економічні показники), інформації про об'єкт реконструкції і його власника, технічного паспорту приміщення, документу, що засвідчує право власності замовника на приміщення, щодо якого здійснюється зміна цільового призначення, згоду власників суміжних приміщень та узгодження відповідної районної адміністрації.

Крім того, зміна цільового призначення здійснюється виключно щодо приміщень, які вже знаходяться у власності особи, однак суд в своєму рішенні не тільки визнав право власності на об'єкт, але й одразу змінив його функціональне призначення.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2007 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2007 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» про визнання права власності, зобов'язання зареєструвати право власності - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 08 жовтня 2018 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

А.А. Калараш