Справа № 136/308/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Стадника С.І.

секретаря судового засідання Белінської С.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі ПАТ КБ "ПриватБанк" (позивач, банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач, позичальник) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначив, що 31.08.2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і відповідачем було укладено кредитний договір №б/н, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 29 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, станом на 31.01.2016 року в нього перед банком утворилася заборгованість в розмірі 14 865,02 грн., з них: 1 999,33 грн. заборгованість за кредитом, 9 579,50 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 340,24 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 ОСОБА_2 і правил надання банківських послуг: 250 грн. штраф (фіксована частина), 695,95 грн. штраф (відсоткова складова), яку позивач просить стягнути на його користь із відповідача.

Відповідач подав до суду відзив в якому вказав на необґрунтованість позовних вимог, оскільки ПАТ "ПриватБанк" збільшило процентну ставку за користування кредитними коштами без повідомлення позичальника, крім цього було безпідставно нарахувало пеню та штрафні санкції на суму заборгованості по кредиту, яка не відповідає фактичним обставинам справи. Відповідач також вважає, що позивач звернувся до суду по спливу строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Представник ПАТ КБ "ПриватБанк" подав до суду відповідь на відзив в якому виклав свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення.

Заперечень відповідач до суду не подав.

Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе ухвалити рішення в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, при цьому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

31.08.2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір шляхом підписання Анкети заяви №066798851, за умовами якого банк зобовязався надати позичальнику кредит в сумі 100 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Кредитний ліміт платіжної картки неодноразово змінювався, що підтверджується даними наведеними в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 128).

На підставі кредитного договору від 31.08.2008 року ОСОБА_1 отримав картки №006835, 217392, 112891, 737529, при цьому остання з них мала термін дії до 01/15.

Банк свої зобовязання перед позичальником за кредитним договором виконав в повному обсязі, що підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с. 87-99).

З матеріалів справи суд встановив, що ОСОБА_1 припинив виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у звязку із чим станом на 31.01.2016 року в нього виникла заборгованість, яка за розрахунками ПАТ КБ "ПриватБанк" становить 14 865,02 грн., з них: 1 999,33 грн. заборгованість за кредитом, 9 579,50 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 340,24 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 ОСОБА_2 і правил надання банківських послуг: 250 грн. штраф (фіксована частина), 695,95 грн. штраф (відсоткова складова).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Надані позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 банківського обслуговування не містять підпису позичальника, а в заяві позичальника від 31 серпня 2008 року відсутня домовленість щодо сплати пені та штрафів за невиконання договору. Допустимих доказів, які підтверджували б, що саме ОСОБА_2 на які посилається позивач є складовою укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці ОСОБА_2 мав на увазі відповідач підписуючи заяву позичальника та відповідно брав на себе зобов'язання зі сплати неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту, представник ПАТ КБ "ПриватБанк" суду не надав.

Відповідно до статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За відсутності доказів, які б підтверджували письмове погодження позичальником взяття на себе зобовязань зі сплати неустойки (пеня, штраф) в разі порушення зобовязання з повернення кредиту, суд вважає безпідставною вимогу ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з позичальника штрафу та пені. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №578/132/16-ц (постанова від 14.02.2018 року).

Зясовуючи правову підставу нарахування ПАТ КБ "ПриватБанк" комісії суд встановив, що умовами кредитування, які погодив позивач, не передбачають сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту. Оскільки позивач не надав суду доказів, які підтверджують надання послуг передбачених домовленістю сторін, їх нарахування суд вважає незаконним (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі №6-1746цс16).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У статті 610 ЦК України визначено, що порушення зобовязання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення (прострочення) відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Суд вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитом (тіло) в сумі 1 999,33 грн., ґрунтується на вимогах закону, а відтак підлягає задоволенню в повному обсязі.

Як вбачається з розрахунку наданого позивачем (а.с. 3-5), процентна ставка за користування кредитом була змінена в порядку визначеному Умовами та ОСОБА_3 банківського обслуговування (пункт 1.1.3.2.3), а саме: 01.09.2014 року до 34,8 %, а 01.04.2015 року до 43,20 %. Також суд встановив, що в матеріалах справи відсутні докази щодо домовленості сторін з приводу зміни процентної ставки за користування кредитом. Оскільки зміна банком розміру процентної ставки за кредитним договором було зроблено в односторонньому порядку, відповідно до пункту 1.1.3.2.3 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 банківського обслуговування, який згідно частини третьої статті 10561 ЦК України слід вважати нікчемним, суд вважає, що з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за процентами виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 30 %.

З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що з відповідача станом на 31.01.2016 року підлягають стягненню проценти за користування кредитом в сумі 2 061,32 грн. (1 198,28 грн. + 863,04 грн.), з них: 1 198,28 грн. розмір процентів нарахованих банком з моменту укладення договору по 31.08.2014 року, а 863,04 грн. розмір процентів, що підлягають стягненню за період з 01.09.2014 року по 31.01.2016 року (518 днів прострочення) * 1 999,33 грн. (заборгованість по тілу кредиту) * 30 % (річна процентна ставка) / 360 (кількість днів в році визначена за домовленістю сторін).

Таким чином суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача слід стягнути 4 060,65 грн., з них: 1 999,33 грн. - заборгованість за кредитом, 2 061,32 грн. заборгованість за процентами. В решті позову слід відмовити за необґрунтованістю.

Відповідач просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ст. 259 ЦК України).

Позивач вправі предявити свої вимоги, повязані з порушенням зобовязання, протягом строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведеного у статті 261 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини 1 статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу (постанова Верховного Суду України від 30.09.2015 року по справі №6-154цс15).

За кредитним договором позичальник зобовязався щомісяця погашати заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом. З зазначеного слідує, що перебіг позовної давності починається з наступного дня після дня внесення щомісячного платежу, передбаченого кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

ОСОБА_3 переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Дослідивши графік погашення кредитної заборгованості суд встановив, що умови кредитного договору передбачають виконання зобовязання у вигляді періодичних (щомісячних) платежів.

З виписки по рахунку слідує, що позичальник періодично сплачував в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором кошти, при цьому востаннє це було в 2014 року. Кредитор звернувся до суду з зазначеним позовом в лютому 2016 року, тобто в межах строку позовної давності, у звязку з чим підстав для застосування приписів статті 267 ЦК України не має.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до Глави 8 ЦПК України.

При зверненні з позовом до суду, позивач сплатив судовий збір в сумі 1 378 грн. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі 376,43 грн. (1 378 грн. * 4 060,65 грн. / 14 865,02 грн.).

Керуючись ст. 526, 530, 549, 610-612, 1049, 1054, 10561 ЦК України, ст. 2, 12, 13, 76, 259, 263, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. № 1Д) заборгованість за договором №б/н від 31.08.2008 року станом на 31.01.2016 року в розмірі 4 060 (чотири тисячі шістдесят) грн. 65 коп., з них: 1 999,33 грн. - заборгованість за кредитом, 2 061,32 грн. заборгованість за процентами.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 376 (триста сімдесят шість) грн. 43 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Липовецький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя С.І. Стадник