Справа № 583/1275/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року м. Охтирка

Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Ільченко В.М.

за участю секретаря Верби Н.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 цивільну справу за позовом ОСОБА_4 (Україна, Сумська область, м. Охтирка, вул. Береста, 64) до ОСОБА_5 міської ради (Україна, Сумська область, м. Охтирка, вул. Незалежності, 11), відділу з питань державної реєстрації ОСОБА_5 міської ради (Україна, Сумська область, м. Охтирка, вул. Чкалова, 27-а), третя особа: ОСОБА_3 (Україна, Сумська область, м. Охтирка, вул. Береста, 62) про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

07 травня 2018 року відкрито провадження у даній справі. 16.05.2018 позивач подав заяву про зміну предмет позову. Ухвалою суду від 22.06.2018 закрите підготовче провадження та призначений судовий розгляд.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що за рішенням органу місцевого самоврядування від 13.04.1956 земельна ділянка площею 910 кв.м. передана у приватну власність її батькові, ОСОБА_6 У 1969 році був побудований будинок з господарськими спорудами та з того часу використовувалася земельна ділянка площею 2910 кв.м., технічна документація на земельну ділянку не виготовлялася. Згідно з Генеральним планом м. Охтирка квартал № 189 та згідно з технічним паспортом на будинок за 1988 рік, за зазначеним домоволодінням закріплена земельна ділянка площею 2910 кв.м., якою позивач та її син ОСОБА_3 користуються з 1969 року до цього часу.

Рішенням ОСОБА_5 міської ради народних депутатів від 30.12.1993 № 611 позивачу було передано в приватну власність частину зазначеної земельної ділянки площею 0,10 га.

У 2012 році помер чоловік позивачки, після смерті якого будинок з господарськими спорудами та частина неприватизованої земельної ділянки по 1/2 стали належати їй та сину ОСОБА_3

У 2016 році нею було розроблено технічну документацію із землеустрою на приватизацію земельної ділянки площею 0,10 га.

15.05.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за нею було зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,05 га, хоча, на її думку, вона та її син, співвласник іншої частини будинку, мають право на приватизацію по 0,10 га кожен. Крім того, відповідно до листа ОСОБА_5 ОДПІ від 11.04.2018 станом на 15.05.2017, тобто до моменту реєстрації права власності ОСОБА_5 міською радою за адресою: вул. Береста, 64 м. Охтирка за нею уже рахується у приватній власності земельна ділянка площею 0,1 га, заборгованість зі сплати податку за якою відсутня.

19.04.2018 позивач звернулася до відділу з питань державної реєстрації ОСОБА_5 міської ради з заявою про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з реєстраційним номером 102. 23.04.2018 державним реєстратором прийнято рішення про відмову у внесенні змін, оскільки ОСОБА_4 не надано оригіналів документів.

Оскільки позивач відкрито понад 15 років, безперервно, з дотриманням вимог чинного законодавства користується земельною ділянкою площею 1910 кв.м. за адресою вул. Береста, 64, м. Охтирка, вважає, що відповідно до положень ст. 344 ЦК України має повне право на визнання за нею права власності.

Тому порушує питання про:

визнання за нею права власності за набувальною давністю на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 1910 кв.м., яка віднесена до житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою вул. Береста, 64, м. Охтирка;

зобовязання державного реєстратора після виготовлення технічної документації зареєструвати право власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 1910 кв.м. яка віднесена до житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою вул. Береста, 64, м. Охтирка;

визнання за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,10 га за адресою вул. Береста, 64, м. Охтирка шляхом зобовязання державного реєстратора зареєструвати вказане право, внести зміни до записів Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно з реєстраційним номером 102 (земельна ділянка за вказаною адресою) шляхом виключення із підрозділів Державного реєстратору прав «ОСОБА_2 спільної власності» та « «Розмір частки» відповідної інформації «Спільна часткова» і «1/2» та зареєструвавши у повному обсязі приватну власність на земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за ОСОБА_4 та стягнення з відповідача судових витрат.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав.

Представник відділу з питань державної реєстрації ОСОБА_5 міської ради подав до суду відзив, в якому зазначив, що вимоги в частині зобовязання державного реєстратора зареєструвати право власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 1910 кв.м. та зобовязання внести зміни до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з реєстраційним номером 102 не підлягають задоволенню. Так, 23.04.2018 ОСОБА_3 подав заяву про внесення змін до Державного реєстру речових прав. Державним реєстратором виявлено, що подані документи не відповідають вимогам чинного законодавства, а саме надано не оригінали документів, як цього вимагає ч.1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, встановлено наявність вже зареєстрованого права власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_4 у розмірі ? частка. На цій підставі державним реєстратором прийнято рішення про відмову у внесенні змін до запису (а.с.65-68).

Від відповідача ОСОБА_5 міської ради надійшов відзив, згідно якого позов вважають таким, що не підлягає задоволенню. Так, рішенням виконавчого комітету ОСОБА_5 міської ради від 30.12.1993 № 611 позивачу передано у приватну власність земельну ділянку за адресою вул. Береста, 64, м. Охтирка, площею 1000 кв.м., однак дане рішення не є документом що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку, в період з 1994 року по 2017 рік технічна документація на земельну ділянку не розроблялася та державний акт про право приватної власності не видавався. Весь цей час земельна ділянка за адресою вул. Береста, 64, м. Охтирка не була сформована в розумінні ст. 79-1 Земельного кодексу України, а тому не могла виступати як обєкт цивільних правовідносин. Так як позивачу належить ? частина житлового будинку, земельна ділянка була передана їй у спільну часткову власність у розмірі ? від 1000 кв.м. в межах норми, передбаченої п. «г» ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України. Позивач з заявою про передачу їй у приватну власність або користування земельної ділянки площею 1910 кв.м. за набувальною давність на підставі ст.119 ЗК України не зверталася, та рішень щодо даного питання ОСОБА_5 міською радою не приймалося (а.с.72-74).

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, проаналізував матеріали справи, дослідив письмові докази, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до протоколу виконкому ОСОБА_5 міської ради депутатів трудящих № 9 від 13.04.1955 ОСОБА_6 передано право користування земельною ділянкою площею 910 кв.м. по вул. Радсело, 58 м. Охтирка, підлягає вилученню земельна ділянка площею 2020,7 кв.м (а.с.95-96).

Житловий будинок по вул. Береста, 64, м. Охтирка, належить ОСОБА_4, відповідно до свідоцтва про право власності на будинок від 19.06.1974 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.07.2013, по ? частки (а.с.17-24).

Відповідно до архівного витягу рішення виконкому № 611 від 30.12.1993, ОСОБА_4 надано земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва площею 1000 кв.м. за адресою вул. Береста, 64, м. Охтирка (а.с.28-29).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.03.2017 на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою вул. Береста, 64, м. Охтирка інформація про зареєстроване право в державному земельному кадастрі відсутня ( а.с.30-32).

Рішенням ОСОБА_5 міської ради від 27.04.2017 № 710-МР ОСОБА_4 безоплатно передано у спільну часткову власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у розмірі ? від 0,1000 га, за адресою вул. Береста, 64, м. Охтирка (а.с.33-34).

За даними інформаційних систем податкового органу, станом на 15.07.2017 по фізичній особі ОСОБА_4 внесено відомості про наявну земельну ділянку площею 0,1 га та земельну ділянку площею 0,0046 га, котрі знаходяться за адресою м. Охтирка, вул. Береста, 64.(а.с.39-40).

19.04.2018 ОСОБА_4 звернулася до центру надання адміністративних послуг ОСОБА_5 міської ради з заявою про внесення змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій просила внести зміни до запису № 102 шляхом виключення з запису: «ОСОБА_2 спільної власності» та «Розмір частки» відповідної інформації «спільна часткова» та «1/2» та реєстрації у повному обсязі приватної власності на земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за ОСОБА_4Д.(а.с.56).

Рішенням про відмову у внесенні змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.04.2018 № 40763414 відмовлено у внесенні змін до запису № 102 з мотивів неподання заявником оригіналів документів, необхідних для відповідної реєстрації (а.с.57).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно приписів статей 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990 року), право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

До 01.01.2013 основним документом, який посвідчував права на землю був державний акт на право власності на земельну ділянку.

З 01.01.2013 нова редакція Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що право власності, серед іншого, на земельні ділянки посвідчує свідоцтво про право власності на нерухоме майно, головним завданням якого є підтвердження виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Також з 01.01.2013 набув чинності Закон України «Про державний земельний кадастр», відповідно до якого видання державних актів на право власності на земельну ділянку припиняється. Натомість документом, що посвідчує право власності, стало свідоцтво на право власності. У разі потреби, підтвердити своє право власності на земельну ділянку можна витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або Державного земельного кадастру.

Згідно з приписами п.1 Перехідних положень Земельного кодексу України, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Отже, виникнення в особи права власності на земельну ділянку (на час передачі земельної ділянки попередньому власнику) повязувалось з відповідним юридичним фактом, а саме встановленням землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, а саме державного акту.

Обґрунтовуючи свій позов позивач зазначила про те, що вона відкрито володіє земельною ділянкою загальною площею 2910 кв.м. з 1969 року та на підтвердження даної обставини послалася на протокол № 9 від 1955 року, яким передано її батьку ОСОБА_6 у власність земельну ділянку за адресою вул. Радсело, 58, м. Охтирка площею 910 кв.м., рішення ОСОБА_5 міської ради народних депутатів № 611 від 30.12.1993 та на лист ОСОБА_5 ОДПІ від 11.04.2018, покази свідків.

З пояснень свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що вони давно знають сімю позивача, оскільки проживають поруч. В 1993 році приватизували свої земельні ділянки, поставили штампи в паспорті, а у 2017 році квартальна уповноважена сказала написати заяви про приватизацію, оскільки попереднє недійсне. Таким чином одні й ті ж самі земельні ділянки приватизували двічі.

Свідок ОСОБА_10 - державний реєстратор, в судовому засіданні пояснила, що до центру надання адміністративних послуг було надано заяву про реєстрацію земельної ділянки, надано рішення про оформлення у власність ? частини земельної ділянки, витяг з ДЗК формують самостійно. Оскільки не було підстав для відмови, вона зареєструвала право власності за позивачем на ? частину земельної ділянки. Потім надійшла заява про внесення змін до запису на підставі рішення 1993 року. Надано було ксерокопію рішення, а потрібно подавати до заяви оригінали документів. Крім того, є рішення ОСОБА_5 міської ради 2017 року.

Свідок ОСОБА_11 - квартальна уповноважена, в судовому засіданні пояснила, що на сайті ОСОБА_5 міської ради було опубліковане рішення про розроблення плану. Так як на їх вулиці більшість земель не було приватизовано, зібрали людей, щоб в огородах не прорізали вулицю. Створили ініціативну групу, стали оформляти право власності на земельні ділянки, використовуючи всі наявні можливості. Особисто вона земельну ділянку площею 10 соток переоформила після смерті батька, оскільки за його життя був виготовлений Державний акт на право власності. Позивач користується земельною ділянкою площею близько 30 соток дуже давно, з сусідами з цього приводу суперечок не було.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що від ОСОБА_4 надійшла заява щодо затвердження технічної документації та приватизації частини земельної ділянки. ОСОБА_4 власник ? частини будинку, а тому частка на земельну ділянку є пропорційною. Був підготовлений проект рішення про затвердження технічної документації. Право приватизації визначалося і Земельним кодексом в редакції 1990 року, де прописано, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а саме рішення це лише право на приватизацію. Станом на 2017 рік позивач не використала своє право, надане рішенням 1993 року.

Позивачем не надано доказів на підтвердження набуття нею у встановленому законом порядку права користування земельною ділянкою площею 2910 кв.м., за адресою вул. Береста, 64, м. Охтирка. Державний акт на право користування вказаною земельною ділянкою ОСОБА_4 не видавався.

Використання земельної ділянки позивачем не свідчить про виникнення у неї речового права на дане майно, яке повинно посвідчуватись відповідним правовстановлюючим документом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України, зокрема статтею 119 Земельного кодексу України (ч. 1 ст. 344 ЦК України).

Так, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

У відповідності до приписів статті 119 Земельного кодексу України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.

Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Тобто, набувальна давність не є окремою підставою для набуття права на земельну ділянку та не дає будь-яких переваг при передачі земельної ділянки. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в загальному порядку.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція ст. 119 ЗК значно відрізняється від конструкції ст. 344 ЦК та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обовязкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Згідно із п.8 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на обєкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року.

Разом з тим, позивачем не надані докази звернення до відповідного органу державної влади чи місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування та наявність відмови відповідного органу.

За таких обставин відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 1910 кв.м. за набувальною давністю та зобовязання державного реєстратора зареєструвати це право власності.

Щодо позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,10 га за адресою вул. Береста, 64 м. Охтирка, шляхом зобовязання державного реєстратора внести відповідні зміни до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з реєстраційним номером 102, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до п. г ч.1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), в містах - не більше 0,10 гектара.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі зміни ідентифікаційних даних субєкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни субєкта управління обєктами державної власності, відомостей про обєкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом в пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності відповідно до ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Оскільки позивач ОСОБА_4 є власницею ? частини домоволодіння за адресою вул. Береста, 64, м. Охтирка, то позивач має право на отримання у власність земельної ділянки під жилим будинком відповідно до п. г ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України в розмірі ? частини, що є пропорційною до частки житлового будинку.

Таким чином, підстав визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,1 га та внесення змін до записів Державного реєстру речових прав відсутні, а отже в цій частині позову слід відмовити за безпідставністю.

У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 344, 356 ЦК України, ст. ст. 119, 120, 121 Земельного кодексу України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 12, 13, 77-81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Охтирський міськрайонний суд Сумської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Охтирського міськрайсуду

Сумської області ОСОБА_13