Провадження № 22-ц/4808/69/18
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря: Возняк В.Д.,

з участю: представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за поданням державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену головуючим суддею Пастернак І.А. 08 грудня 2017 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року державний виконавець Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, посилаючись на те, що ОСОБА_3 в добровільному порядку не виконує виконавчий лист №344/17556/2015, виданий Івано-Франківським міським судом про стягнення з неї на користь ОСОБА_5 245 912,91 грн боргу та 2 173,72 грн судового збору.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2017 року подання державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області задоволено. Постановлено тимчасово обмежити ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання нею зобов'язань за виконавчим листом №344/17556/2015, виданим Івано-Франківським міським судом 06.04.2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 збитків у розмірі 245 912,91 грн та 2 173,72 грн судового збору.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Зокрема, апелянт вказує на те, що подання державного виконавця не відповідає вимогам Інструкції з організації примусового виконання рішень, а саме в поданні не зазначено обов'язкових реквізитів: дати народження, реєстраційного номера облікової картки платника податків боржника, не зазначено також і обґрунтування ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань. Більш того, зазначає представник апелянта, ОСОБА_3 належним чином не була повідомлена про направлення подання про обмеження її у праві виїзду до суду. Також представник ОСОБА_3 звертає увагу суду на те, що державний виконавець подав неправдиву інформацію щодо невиконання ОСОБА_3 виконавчого листа, оскільки, починаючи з червня 2016 року до цього часу, вона перераховує кошти на депозитний рахунок Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, що підтверджується відповідними квитанціями. Крім того, представник апелянта вказує на те, що державним виконавцем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що державним виконавцем вчинено усі можливі заходи до виконання судового рішення і такі рішення не виконані внаслідок ухилення боржника від виконання зобов'язань. На думку представника апелянта, поза увагою суду залишились направлені заявнику пояснення ОСОБА_3 про причини неможливості повного фактичного виконання виконавчого листа. Посилаючись на безпідставне задоволення судом першої інстанції подання та порушення конституційного права на свободу пересування, представник ОСОБА_3 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні подання державного виконавця.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу Івано-Франківський МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області не скористався.

В судове засідання представник Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області не з'явився з невідомих причин, хоч судове повідомлення було вручено завчасно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.

Представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав з вищезазначених мотивів, зазначивши про відсутність підстав для задоволення подання державного виконавця.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи подання державного виконавця про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з наявності у боржника ОСОБА_3 значної суми заборгованості та відсутності у неї будь-якого майна, яке можна було б спрямувати на погашення вищевказаної заборгованості. Також суд вважав, що обмеження у праві виїзду за межі України сприятиме захисту інтересів стягувача, оскільки виконання рішення суду без зазначеного заходу є неможливим. Однак, погодитись із такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що на підставі виконавчого листа №344/17556/2015 від 06.04.2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 245 912,91 грн збитків та 2 173,72 грн судового збору державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області 10.05.2016 року було відкрито виконавче провадження №51014119 та надано боржнику строк для добровільного виконання рішення - сім днів з дня одержання постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с.152-153).

Відповідно до статті 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежено тільки законом.

Згідно статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, і які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлення порядку розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Згідно положень даного Закону громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору у передбачених законом випадках; якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань (п.5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

З погляду на значення словосполучення "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження», означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Апеляційний суд зауважує, що наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження (висновки Верховного Суду України, узагальнення судової практики щодо розгляду подань про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року).

Таким чином, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Задовольняючи подання та тимчасово обмежуючи ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що останній не виконує зобов'язання, покладені судовими рішеннями, що є підставою для обмеження у праві виїзду за межі України. Однак, суд першої інстанції не врахував, що належних доказів про те, що ОСОБА_3 умисно ухиляється від виконання судового рішення державним виконавцем не було надано. Боржник проживав і продовжує проживати за вказаною державним виконавцем адресою: АДРЕСА_1, м. Івано-Франківськ. Більш того, як вбачається із долучених до матеріалів справи квитанцій, вона, починаючи з червня 2016 року перераховує кошти на депозитний рахунок Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, що свідчить про часткове погашення боргу, визначеного судовим рішенням (а.с.186-193).

Оскільки державним виконавцем не надано жодного доказу на підтвердження ухилення боржника від виконання зобов'язання, то у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення подання державного виконавця. Застосоване судом обмеження права ОСОБА_3 позбавляє її можливості вільно пересуватись за власними потребами.

Апеляційний суд зауважує, що звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути крайнім заходом, який застосовується до боржника, коли державним виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження вказаного конституційного права громадянина.

З огляду на вищенаведене, ухвала суду першої інстанції не може бути залишена в силі та підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2017 року скасувати та постановити нове рішення.

В задоволенні подання державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2018 року.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк