Головуючий у 1-й інстанції Якішина О.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 15 червня 2018 року, ухваленого у складі судді Якішиної О.М., повний текст рішення складений 19 червня 2018 року,

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (нині - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»)

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», а нині - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми кредитної заборгованості.

Позовна заява вмотивована тим, що 13 лютого 2008 року відповідно до Умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_2, підписавши анкету-заяву, що сукупно становить кредитний договір б/н від 13.02.2008р., отримала кредит у розмірі 1000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, за умовами якої передбачено сплату 36 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 28 лютого 2018 року виникла заборгованість у розмірі 138194,04грн., з яких: заборгованість за кредитом - 6390,70грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 120998,48грн., заборгованість за пенею та комісією - 3986,10грн., штраф (фіксована частина) - 250грн. та штраф (процентна складова) - 6568,76грн., яку позивач просить стягнути з відповідача поряд із компенсацією понесених витрат з оплати судового збору у розмірі 2072,91 грн.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 15 червня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 127389,18грн., а також витрати по оплаті судового збору в розмірі 1910,80грн., а всього 129299,98грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по відмову в задоволенні позову банку.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу з долученням витребуваних судом апеляційної станції документів (а.с. 164-208).

Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 13.02.2008р. між банком та відповідачем був укладений кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 1000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 9, 10)

Позичальником порушені умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, розрахована банком станом на 28.02.2018р. в загальній сумі 138194,04грн., що включає: 6390,70грн. - заборгованість по кредиту, 120998,48грн. - заборгованість за процентами, 277,03грн. - несплачені проценти на поточну заборгованість, 120721,45грн. - несплачені проценти на прострочену заборгованість, 3986,10грн. - комісія, 6818,76грн. - заборгованісь по штрафам.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони погодили умови договору про зміну процентної ставки, про обов'язок позичальника отримувати виписки про стан картрахунків та про здійснення операції по картрахункам. Відповідач після підвищення процентної ставки продовжував користуватися кредитом та частково погашав заборгованість, протягом 7 днів після підвищення тарифів не пред'являв вимоги щодо незгоди з ними та розірвання кредитного договору, а отже банк дотримався умов щодо підвищення процентної ставки. Відмовляючи в застосуванні наслідків спливу строку позовної давності, суд врахував останній здійснений відповідачем платіж 14.08.2015р. в сумі 113,90грн. і вважав, що банк звернувся до суду із позовом в квітні 2018 року в межах строків позовної давності. Стосовно відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією, суд керувався ст. 2 Закону України «Про тимчасові за ходи на період проведення антитерористичної операції».

З такими висновками суду погодитись не можна, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, є незмінною і підстав для відступлення від неї колегія суддів не вбачає.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. При цьому переривання позовної давності можливо лише в межах строку позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції, не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці, долучені банком до позовної заяви, Умови і правила надання банківських послуг (далі за текстом - Умови) є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач згідно Умов, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В розпорядженні суду першої інстанції був відзив представник відповідача на позовну заяву, де стверджувалось, що ОСОБА_2 кредитний договір на умовах, долучених до позовної заяви банку, не укладала, а підписання заяви на отримання кредитної картки не свідчить про укладення договору, бо наявні Умови і правила надання банківських послуг та тарифи банку не містять підпису позичальника. Такі доводи залишились судом не перевіреними.

Колегія суддів пересвідчилась, що підписана відповідачем заява від 13 лютого 2008 року на отримання банківської кредитної картки (а.с. 9) таких умов, заперечуваних нині ОСОБА_2, не містить.

У зв'язку з чим у апеляційного суду немає підстав не погоджуватись із твердженням представника відповідача про неузгодження між сторонами умов, зокрема, щодо зміни кредитного ліміту, змінюваність процентної ставки тощо, до чого вдавався кредитор, обчислюючи розмір заборгованості.

На аналогічні обставини звернув увагу Верховний Суд України у постанові від 22.03.2017р. по справі № 6-2320цс16, виклавши правові висновки про неможливість брати за доведені і такі, що є наслідком погодження сторін, Умови кредитного договору, що були не підписані позичальником.

Позиваючись до суду, банк стверджує отримання відповідачем кредиту у розмірі 1000грн. на умовах кінцевого терміну повернення, що відповідає строку дії картки.

Укладеним між сторонами кредитним договором визначено строк його дії, що кореспондує до закінчення строку дії платіжної картки - строк погашення кредита в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці.

Згідно із підписаною заявою ОСОБА_2 від 13.02.2008р. на отримання банківської кредитної картки (а.с. 9зв.) сторонами погоджено розмір кредитного ліміту 1000грн., а також передбачені опції щодо строку дії картки 3, 6 або 12 місяців, але з цих опцій не обрано жодну. Тобто, на даній стадії сторонами не узгоджувався будь-який строк дії картки.

Натомість до суду апеляційної інстанції банком надано відомості про випуск і надання платіжної картки № НОМЕР_1 (далі за текстом - НОМЕР_1) ОСОБА_2 відповідно до умов кредитного договору, із датою відкриття 13.02.2008р., що відповідає даті укладення цього кредитного договору б/н, з терміном дії, який закінчується у лютому 2012 року (а.с. 172).

В умовах договору, на яких позивач будує свої вимоги, в п.п. 3.1.3 відзначено, що по закінченні строку дії відповідна карта подовжується банком на новий строк шляхом надання нової карти з новим строком дії.

Доказів того, що нові платіжні картки, на які банк посилається, зокрема, платіжна картка НОМЕР_2 з датою відкриття 08.07.2011р. і картка НОМЕР_3 з датою відкриття 17.04.2012р. були отримані позичальником саме на виконання і обслуговування укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору кредиту від 13.02.2008 № б/н, а не для обслуговування будь-якого іншого банківського продукту із відповідачем, банк не надав. Вбачається, що існують три окремих видів договорів (а.с. 173, а.с. 174-175), один з яких за рахунком НОМЕР_1 є предметом розгляду даної справи (а.с. 176-185). Дати відкриття двох інших карток не співпадають із терміном закінчення попередньої картки НОМЕР_1. Тож, подовження строку дії кредитного договору за карткою НОМЕР_3 до березня 2016 року, не доведений належними і допустимими доказами.

А наданий банком до апеляційного суду скрін-шот (а.с. 186) із датою його утворення 04.09.2012р. і відсутністю в ньому відомостей про відносність до кредитного договору із ОСОБА_2 від 13.02.2008р., не є доказом надання платіжної картки з подовженням терміну дії кредитного договору.

З представленого банком викопіювання по руху коштів на рахунку по основній платіжній картці, яка отримана відповідачем 13.02.2008р., вбачається, що ОСОБА_2 здійснила останню транзакцію з використанням платіжної картки № НОМЕР_1 з поповнення рахунку готівкою 08.02.2012р. у терміналі самообслуговування 201657 ПОКРОВС, у розмірі 390грн. (а.с. 180). З лютого 2012 року по даному рахунку проведені лише службові банківські операції зі збільшення/зниження кредитного ліміту, переведення коштів між рахунками, нрахування і списання процентів, штрафів і пені за прострочення кредиту, процентів.

Дана виписка підтверджує проведення відповідачем операцій зі зняття коштів або погашення кредиту тільки із застосуванням платіжної картки № НОМЕР_1, а відомостей про будь-які банківські операції або транзакції клієнта ОСОБА_2 за допомогою іншої картки, немає.

Як відзначено у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 близько шести років не користується платіжною карткою і не здійснює платежі. Цим доводам суд першої інстанції не надав оцінку і належним чином їх не перевірив.

Банк звернувся до суду із позовом 05 квітня 2018р., вказуючи на обставини переривання строку позовної давності внесенням відповідачем останнього платіжу на суму 113грн. 14.08.2015р., що не відповідає дійсності, зважаючи на досліджений витяг з рахунку № НОМЕР_1. З цим суд погодився, не зваживши на те, що не можна вважати автоматичне погашення простроченої заборгованості з іншої карти 14.08.2015р. вольовою дією позичальника з погашення боргу, бо то є операцією банку, що систематично вчиняє кредитор. При цьому умова договору про доручення клієнтом банку на погашення коштів за рахунок інших рахунків клієнта, як наводилося вище, не підписувалася позичальником ОСОБА_2 З наведених підстав колегія суддів не може погодитись із твердженням про звернення банку до суду із даним позовом до спливу трирічного строку позовної давності.

Крім того, з розрахунку заборгованості (а.с. 5-8) вбачається незмінне сальдо поточної заборгованості і сальдо простроченої заборгованості з 30.05.2014р., проте банк звернувся до суду із даним позовом про стягнення утвореної кредитної заборгованості за перебігом з цього часу близько 4 років, збільшивши загальну позичену суму за договором з 1000грн. до 138194,04грн. з нарахуванням всупереч вимогам Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» штрафів і пені, на що слушно звернув увагу у рішенні суд першої інстанції.

Крім того, нарахування процентів позичальнику ОСОБА_2 після спливу дії кредитного договору, що відповідає останньому місяцю на картці - лютий 2012 року, не відповідає вимогам матеріального права і не узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12ц від 28.03.2018р., де вмотивовано законодавчо врегульоване припинення нарахування процентів із закінченням строку дії кредитного договору і подальше право кредитора вимагати захисту свого суб'єктивного права шляхом заявлення вимог за ст. 625 ЦК.

До того ж, Умовами і правилами надання банківських послуг в розділі 5, Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 330 днів пільгового періоду», хоча і не підписаних позичальником, але на яких грунтує свої позовні вимоги кредитор, визначена умова про щомісячний режим платежів, щомісячне погашення процентів за попередній місяць з базовою процентою ставкою - 3% в місяць (або 36% на рік).

А з урахуванням здійснення відповідачем останнього платежу у лютому 2012 року, беручи до уваги постанову Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року по справі № 6-154цс15 щодо обчислення загального строку позовної давності з моменту настання строку погашення чергового щомісячного платежу, то такий строк у даній справі спливає у лютому 2015 року. Натомість банк звернувся із позовом до ОСОБА_2 у квітні 2018 року.

Таким чином, окільки доказів на підтвердження продовження (пролонгації) строку дії платіжної картки від 13.02.2008р. станом на дату звернення до суду з позовом (квітень 2018 року) позивачем не надано, то наявні підстави для застосування позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості, про що заявлено відповідачем.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги щодо спливу строку позовної давності, банк помилково не проводить ніякої різниці між кредитним договором та договором банківського рахунка.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

А банк в позовній заяві посилався на наявність кредитних відносин із відповідачем, що є відмінним від інституту договору з обслуговування банківського рахунку.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про пред'явлення банком позову про захист порушеного права після спливу строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем в собі його представника (а.с. 57), на що суд першої інстанції не зважив. Доказів пролонгації строку дії картки, як вказано вище, чи переривання діями відповідача строку позовної давності банком не надано.

Доказів того, що кредитний договір було переукладено на новий строк банком не надано, відтак наявні підстави для застосування позовної давності, про що заявлено відповідачем.

Відтак, банк пред'явив позов поза межами строку позовної давності, у зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права, таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором б/н від 13.02.2008р. згідно вищенаведеного мотивування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 15 червня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (нині - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 13.02.2008р. - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за апеляційною скаргою, в сумі 3109 (три тисячі сто дев'ять) гривень 36 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2018 року.

Судді: С.А.Попова

С.А.Зайцева

О.М.Пономарьова