Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 520/4676/16-ц

провадження № 61-18624св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О.В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання припиненими правовідносин за кредитним договором у зв'язку з їх виконанням та припинення договору іпотеки.

В обґрунтування позову зазначено, що 09 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_6 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 35 000,00 доларів США, зі сплатою 18 % річних, строком до 09 липня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором, цього ж дня між цими ж сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. Також на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 09 липня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір поруки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, при цьому ОСОБА_3 продовжувала сплачувати щомісячні платежі на погашення заборгованості за кредитним договором. Проте згодом позивачам стало відомо, що у зв'язку зі смертю боржника банк не мав права стягувати проценти за кредитним договором, у зв'язку з чим вони звернулися до банку із проханням про списання заборгованості за кредитним договором, проте відповіді не отримали.

Враховуючи наведене, позивачі просили визнати зобов'язання із погашення кредиту за кредитним договором від 09 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_6 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», припиненими у зв'язку з їх виконанням; визнати іпотеку нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, що виникла за договором іпотеки від 09 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_6 та ВАТ «БанкФінанси та кредит», припиненою, а також виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони на зазначене нерухоме майно.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2016 року позов задоволено. Визнано припиненими кредитний договір і договір іпотеки, укладені 09 липня 2008 року між ОСОБА_6 та ВАТ «Банк Фінанси та Кредит». Виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, що внесений на підставі договору іпотеки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що зобов'язання щодо повернення кредитних коштів за кредитним договором припинені у зв'язку з їх повним виконанням, отже іпотека, як забезпечувальне зобов'язання, також є такою, що припинилася.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що зобов'язання за кредитним договором та договором іпотеки входять до складу спадщини, проте до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 ніхто не звертався, а тому висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 є спадкоємцем померлого ОСОБА_6, є неправильними. Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки діям фінансового поручителя ОСОБА_3 щодо виконання умов кредитного договору, яка своїми діями з оплати кредитної заборгованості підтвердила свою згоду відповідати за нового боржника.

У червні 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2017 року, в якій просять скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд в оскаржуваному рішенні дійшов взаємовиключних висновків, зазначивши, що ОСОБА_4 не є спадкоємцем померлого ОСОБА_6, адже спадщину не прийняв, а з іншого боку зазначив, що ОСОБА_3 своїми діями підтвердила згоду відповідати перед кредитором за нового боржника - ОСОБА_4 Заборгованість за тілом кредиту станом на 19 липня 2011 року становила 28 511,20 доларів США, після смерті боржника, ОСОБА_3 сплатила з вересня 2011 по серпень 2015 року заборгованість у сумі 30 910,00 доларів США, тобто виконала зобов'язання за кредитним договором зі сплати тіла кредиту. При цьому зобов'язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами пов'язане з особою позичальника, а тому його виконання не можна покласти на спадкоємців. Крім того, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини третьої статті 1268 ЦК України та дійшов помилкового висновку щодо відсутності факту прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті батька ОСОБА_6 Також апеляційним судом не враховано, що банком не дотримано вимог статті 1281 ЦК України та не заявлено у встановлені законом строки вимог до спадкоємців.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У липні 2017 року представником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб поданий відзив на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзив на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом установлено, що 09 липня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_6 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 35 000,00 доларів США, зі сплатою 18 % річних, строком до 09 липня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором, у цей же день, між цими ж сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. Також на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 09 липня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір поруки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, при цьому ОСОБА_3, як фінансовий поручитель, продовжила виконувати умови кредитного договору та сплачувати щомісячні платежі на погашення заборгованості.

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку».

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до статті 1216 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із статтею 1218 ЦК Українидо складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1282 ЦК Україниспадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

За положеннями частини третьої статті 1268 ЦК Україниспадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

При вирішенні спорів щодо виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати положення статті 1282 ЦК України, за якою спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони нараховані позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як встановлено судом, станом на 19 липня 2011 року, тобто за місяць до смерті позичальника, поточна заборгованість за кредитним договором становила 28 511,20 грн, при цьому була відсутня прострочена заборгованість за тілом кредиту, прострочена заборгованість зі сплати відсотків, заборгованість зі сплати пені та штрафу, що підтверджується довідкою Філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 19 липня 2011 року № 7380.

Тобто за життя спадкодавця була відсутня прострочена заборгованість за кредитним договором, а був лише залишок за тілом кредиту.

У період із серпня 2011 року по серпень 2016 року на виконання умов кредитного договору, поручитель ОСОБА_3, не повідомляючи банк про смерть позичальника, сплатила заборгованість за кредитним договором в розмірі 31 610,00 доларів США.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову з тих підстав, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті позичальника ОСОБА_6, як такий, що постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а поручитель ОСОБА_3 погасила заборгованість за кредитним договором, яка була наявна на час смерті позичальника, а тому зобов'язання за кредитним договором є такими, що припинилися внаслідок їх виконання, а зобов'язання за договором іпотеки припинилися внаслідок виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, Верховний Суд враховує також положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі.

Надаючи правову оцінку належності та ефективності обраного позивачем способу захисту, а саме про визнання припиненими правовідносин за кредитним договором у зв'язку з їх виконанням та припинення іпотеки, Верховний Суд виходить із того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є ефективним, таким, що забезпечить поновлення порушеного права, оскільки підтверджує припинення зобов'язання позивача перед відповідачем, забезпечує зняття обтяжень із майна та усуває підстави відповідачу, як кредитору спадкодавця, висувати наступні вимоги до позивача, в тому числі, як до спадкоємця позичальника.

Враховуючи, що позивач як на правову підставу позову посилалась на положення чинного законодавства, які передбачають як загальні підстави припинення зобов'язання, так і підстави припинення іпотеки, тому суд першої інстанції, встановивши, що зобов'язання позивачем виконано у повному обсязі, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання припиненим зобов'язання як за кредитним договором, так і про припинення іпотеки, якою забезпечувалось виконання кредитного договору.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з посиланням та те, що дії ОСОБА_3 з виконання умов кредитного договору після смерті позичальника є підтвердженням наявності згоди відповідати за зобов'язаннями нового боржника - ОСОБА_4, оскільки до ОСОБА_4, як до спадкоємця боржника, перейшло зобов'язання з повернення кредиту лише в сумі, яка не була повернута позичальником (спадкодавцем) на час смерті, при цьому нарахування кредитором відсотків на залишок заборгованості після смерті позичальника - є безпідставним.

Отже, судом апеляційної інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення не враховані положення статті 1218 ЦК України, за змістом якої до складу спадщини можуть входити лише ті обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2017 року скасувати, рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик