Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.10.2018 Справа №607/11579/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Позняка В.М.,

з участю секретаря судового засідання Осів І.В.,

представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання повернути майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4, просить зобов'язати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 систему вентиляції яка складається з двох кондиціонерів. Позов мотивовано тим, що 26 квітня 2018 року позивачем придбано групу приміщень по АДРЕСА_3 та йому стало відомо, що 27-28 квітня 2018 року ОСОБА_4 демонтовано та забрано без його згоди систему вентилювання яка складалася з двох кондиціонерів, та яка є невід'ємною частиною нерухомого майна.

Ухвалою судді від 09 липня 2018 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених в ньому.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просить відмовити в його задоволенні. Зазначає, що реєстрація права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_3 за позивачем скасована на підстав наказу Міністерства юстиції України, тому він не є власником приміщення. Крім того, пояснив, що ОСОБА_4 з грудня 2017 року перебуває в Республіці Польща, в Україну не приїжджав, а тому фізично не міг знімати кондиціонери в приміщенні. Крім того, такі кондиціонери в приміщенні були відсутні, однак в орендарів, які займали торгові площі, була можливість встановлювати їх за свій рахунок, та для цього були підведені потрібні комунікації. Звертає увагу суду, що позивач в позовній заяві не вказує, які кондиціонери він просить повернути, їх марку, комплектацію, тощо, а тому позов є безпідставним.

Дослідивши докази, судом встановлено такі обставини.

Позивач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06 квітня 2018 року, який посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М. придбав в ТзОВ «БК «Моноліт Сервіс» групу приміщень АДРЕСА_3.

Право власності за позивачем на приміщення було зареєстровано 26.04.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом № від 26.04.2018 року.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що в квітні 2018 року до нього за оголошенням подзвонив ОСОБА_3 та телефоном домовився про те, щоб він подивився за приміщенням по АДРЕСА_3. Десь в кінці квітня він побачив, що в приміщення зайшло четверо людей з інструментами та почали демонтувати кондиціонери, які стояли в кінці коридорів на двох поверхах. Запитавши продавців дівчат одного з відділів, йому повідомили що це демонтує кондиціонери ОСОБА_4 Особисто ОСОБА_4 він не знає.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_9 показала суду, що вона працювала адміністратором в приміщенні по АДРЕСА_3. ОСОБА_4 був її роботодавцем. Свідок повідомила, що ОСОБА_4 постійно проживає в Республіці Польща, та з грудня 2017 року вона його не бачила, так як він не приїжджав в Україну. Пояснила, що при здаванні торгових площ в оренду в приміщеннях по АДРЕСА_3, власником приміщень не було встановлено кондиціонерів, однак, були підведені комунікації та умови, що орендарі торгових площ могли встановлювати кондиціонери за свій рахунок. Свідку невідомо про факт демонтажу кондиціонерів в квітні 2018 року, як і нею, як адміністратором приміщення, не укладалися договори на встановлення кондиціонерів.

Розглянувши матеріали справи, суд прийшов до переконання що в позові слід відмовити, виходячи із такого.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України , право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненн я. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 ЦК України).

Із змісту статтей 387-388 Цивільного кодексу України вбачається, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 19, 23 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Відповідно до статті 387 ЦК та ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу.

Із змісту статті 12, 13 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Із змісту статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звернувшись із позовом до ОСОБА_4, позивач ОСОБА_4 посилається на те, що він придбав приміщення по АДРЕСА_3 яке було обладнане двома кондиціонерами, та вказані кондиціонери з приміщення забрав відповідач та вони на даний час знаходяться в нього.

При цьому, на підтвердження своїх доводів позивач покликається на договір купівлі-продажу нерухомого майна від 06 квітня 2018 року, який посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М. придбав в ТзОВ «БК «Моноліт Сервіс» групу приміщень АДРЕСА_3 та на показання свідка ОСОБА_8.

Разом з тим, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що вказані докази не є достатніми для висновку про те, що позивач є власником двох кондиціонерів, відповідач ОСОБА_4 заволодів кондиціонерами та вони перебувають в його незаконному володінні.

Так, сам факт купівлі групи приміщень по АДРЕСА_3, не свідчить про купівлю позивачем кондиціонерів. В договорі купівлі продажу відсутні такі дані.

Як стверджує представник відповідача та допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 кондиціонери в приміщенні попереднім власником не встановлювалися, проте в орендарів була можливість за власний рахунок їх встановлення.

Не підтверджуються будь-якими доказами також та обставина що саме відповідач ОСОБА_4 в кінці квітня 2018 року забрав з приміщення кондиціонери, а навпаки, свідок ОСОБА_9 підтвердила ту обставину, що відповідач з грудня 2017 року перебуває в Республіці Польща, а тому не міг особисто в кінці квітня 2018 року бути в місті Тернополі. Покликання на покази свідка ОСОБА_8 є безпідставним, оскільки такий свідок особисто ОСОБА_4 не знає, і зробив висновок про те, що відповідач демонтував кондиціонери зі слів інших осіб, дані про яких суду не зміг повідомити.

Крім того, позивачем не зазначено, якими саме доказами підтверджується марка та інші індивідуальні ознаки кондиціонерів, які просить витребувати позивач.

Тому суд приходить до остаточного висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.ст. 16, 369,387,388 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 5, 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_2 від 22.11.2005 року, виданий Фастівським РВ УДМС України в Київській області) до ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1) про зобов'язання повернути майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду учасниками справи подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 26 жовтня 2018 року.

Головуючий суддяВ. М. Позняк