Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 643/4070/16-ц

провадження № 61-23014св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року у складі судді Довготько Т. М. та на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Костенко Т. М., Довгаль А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 26 січня 2009 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики на виконання якого ним було передано ОСОБА_2 10 880,00 доларів США терміном до 26 січня 2010 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між ним та ОСОБА_2 26 січня 2010 року укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира № АДРЕСА_1. Приватним нотаріусом була накладена заборона відчуження зазначеної в договорі однокімнатної квартири. Проте спірна квартира неодноразово відчужувалась та наразі іпотекодавцями за договором іпотеки стали ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Оскільки відповідач ОСОБА_2 взятих на себе за договором позики зобов'язань за договором позики не виконала, допустила утворення заборгованості позивач просить суд в рахунок задоволення своїх вимог за договором позики від 26 січня 2009 року згідно з рішенням Московського районного суду міста Харкова від 19 березня 2013 року на загальну суму 490 665,77 грн, що складається: з основного боргу за договором позики в розмірі - 86 942,08 грн; трьох процентів річних від суми прострочення в розмірі - 8 367,88 грн; процентів за користування позикою у розмірі 26 136,81 грн; нарахованих штрафів за прострочення боржником виконання зобов'язання у розмірі - 366 000,00 грн; судового збору в розмірі - 3 219,00 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, - шляхом продажу вказаної квартири з прилюдних торгів за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу, але не нижче, ніж за визначеною сторонами в пункті 4 договору іпотеки ціною на рівні 20 477,00 грн, з переданням цього предмета іпотеки в управління ОСОБА_1 на період до його реалізації за визначеною статтею 41 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу; виселити відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1, та розподілити судові витрати.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1 102,40 грн.

Рішення районного суду мотивовано тим, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 23 Закону України «Про іпотеку» відсутні, оскільки на момент відчуження квартири АДРЕСА_1 спочатку ОСОБА_3 (договір купівлі-продажу від 30 грудня 2010 року), яка в свою чергу продала спірну квартиру ОСОБА_4 (договір купівлі-продажу від 30 грудня 2010 року), вказана квартира належала ОСОБА_2, оскільки заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 26 травня 2010 року визнано недійсним договір позики від 26 січня 2009 року та укладений на його забезпечення договір іпотеки.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року рішення Московського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що відсутні, передбачені законом підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить новому власнику, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Московського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права яка підлягає до застосування. Безпідставно не застосували до спірних правовідносин положення статті 23 Закону України «Про іпотеку», не врахували, що заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 травня 2010 року на підставі якого було виключено запис про обтяження спірної квартири було скасовано рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2011 року, а тому дія іпотеки ОСОБА_1 підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення, адже відпала підстава виключення цього запису.

У червні 2017 року ОСОБА_2 подала суду відзив на касаційну скаргу в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, постановлено на підставі правильно встановлених судом обставин та з дотримання норм права. Зокрема, зазначає, що іпотека спірної квартира припинилася не на підставі заочного рішення, яке в подальшому було скасовано, а за заявою ОСОБА_1, який надав згоду на укладення договору купівлі-продажу від 11 вересня 2009 року (пункт 6 договору), однак це не може бути підставою для скасування по суті правильного рішення.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 26 січня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А., за реєстровим № 147, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 - 10 880,00 доларів США зі строком повернення не пізніше 26 січня 2010 року (а. с. 19).

Пунктом 4 вказаного договору передбачено, що зобов'язання позичальника за цим договором при затриманні строку повернення позики мають бути виконані зверненням на майно, яке є предметом наступного договору іпотеки.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26 січня 2009 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В. А. за реєстровим № 149, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Вказана квартира належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, б/н, видане 12 лютого 2007 року Московською районною радою міста Харкова, яке було зареєстровано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Нотаріусом у зв'язку з посвідченням договору іпотеки накладено заборону відчуження, зазначеної квартири, зареєстрованого у реєстрі за № 150.

Пунктом 7 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки при простроченні іпотекодавцем сплати будь-якого з поточних платежів більш ніж на п'ять днів за договором позики, в забезпечення якої укладається цей договір.

Згідно з договором купівлі-продажу від 11 вересня 2009 року ОСОБА_8 (продавець), який є одночасно (комісіонер) за договором комісії, укладеним з ОСОБА_2, за згодою ОСОБА_1 (іпотекодержатель) відчужив однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_5 (а. с. 26).

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 26 травня 2010 року визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11 вересня 2009 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 та скасовано його державну реєстрацію. Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_9 спірною квартирою шляхом примусового виселення ОСОБА_5 з зазначеної квартири. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 01 квітня 2011 року, вказане заочне рішення від 26 травня 2010 року скасовано і справу призначено до судового розгляду.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2012 року, скасовано рішення Московського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2012 року та постановлено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_9 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено. Рішення набрало законної сили.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2011 року, скасовано заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 травня 2010 року. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики та іпотеки недійсними відмовлено.

Згідно з договором купівлі-продажу від 03 грудня 2010 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 квартиру № 153 за адресою: вулиця Гвардійців Широнінців, 44, місто Харків.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 2010 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 вищевказану спірну квартиру.

Згідно з договором відступлення права вимоги (цесії) від 17 лютого 2011 року ОСОБА_1 (цедент) відступив, а ОСОБА_6 (цесіонарій) набув належне цедентові право вимоги за договором позики між цедентом і ОСОБА_2, укладеним ними 26 січня 2009 року.

ОСОБА_2 грошові зобов'язання перед ОСОБА_1 не виконала, у зв'язку із чим рішенням Московського районного суду міста Харкова від 19 березня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 суму боргу за договором позики від 26 січня 2009 року в розмірі 487 446,44 грн та судовий збір у розмірі 3 219,00 грн.

Постановами державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ від 08 липня 2014 року відкрито виконавчі провадження № 43951425 та № 43951335 з виконання виконавчих листів, виданих 22 квітня 2013 року Московським районним судом міста Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 суми заборгованості за договором позики від 26 січня 2009 року у розмірі 487 446,77 грн та судовий збір у розмірі 3219,00 грн.

Згідно з договором відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2015 року ОСОБА_6 відступив, а ОСОБА_1 набув належне ОСОБА_6 на підставі договору відступлення права вимоги (цесії) від 17 лютого 2011 року право вимоги та став кредитором за договором позики, укладеним 26 січня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 10 вересня 2015 року змінено сторону виконавчого провадження із виконання виконавчого листа виданого на підставі рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 суми боргу за договором позики від 26 січня 2009 року в розмірі - 487 446,44 грн та судового збору в розмірі - 3 219,00 грн з ОСОБА_6 на ОСОБА_1

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Суди встановили, що рішення про стягнення заборгованості за договором позики ОСОБА_11 не виконане.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Установивши у справі факт переходу права власності на спірну квартиру спочатку до ОСОБА_3 (договір купівлі-продажу від 03 грудня 2010 року), яка в свою чергу відчужила її ОСОБА_4 (договір купівлі-продажу від 03 грудня 2010 року) під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на цю квартиру, суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положення статті 3 Закону України «Про іпотеку» та поширення її дії на відповідачів з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону № 1952-IV записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку держаної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

За таких обставин ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року, справа № 6-53цс15, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, на зазначене вище уваги не звернув, дійшов помилкового висновку про те, що на час відчуження спірної квартири під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності вказана квартира належала ОСОБА_2, а тому відсутні підстави для застосування положень статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Ураховуючи те, що суди не визначились з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає до застосування, судові рішення не відповідають закону, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, задовольнити.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило