Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

24.10.2018 Справа №607/12124/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді - Позняка В.М.,

за участю секретаря - Осів І.В., позивача ОСОБА_1, його представника - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6, про припинення сервітуту, виселення та визнання особи такою що втратила право користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6, в якому просив припинити сервітут (користування) квартирою АДРЕСА_1, - ОСОБА_3 та виселити його; визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовано тим, що він є власником ? частки квартири АДРЕСА_1. Співвласником даної квартири є також його малолітній онук - ОСОБА_6. Крім відповідача у даній квартирі також зареєстровані: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4. Відповідач до 06 липня 2012 року був власником ? спірної квартири, однак у зв'язку з наявним кримінальним провадженням відносно нього, 06 липня 2012 року оформив договір дарування ? частки своєї квартири. Після відчуження власності на ? квартири, сторони домовилися, що він продовжує проживати у вказаній квартирі лише за умови оплати комунальних послуг, підтримання належного санітарного стану приміщення, невживання наркотичних засобів та ведення нормального співжиття. Під час спільного проживання відповідача з ОСОБА_5 та неповнолітнім сином ОСОБА_6 було проведено обшук у квартирі по АДРЕСА_1 та вилучено наркотичні засоби, за час спільного проживання дочка позивача неодноразово помічала за колишнім чоловіком, що він знаходиться під впливом наркотичних речовин. Рішенням суду від 28 січня 2013 року під час розгляду справи про розірвання шлюбу визначено місце проживання неповнолітнього сина з матір'ю. Окрім того, вказує, що відповідач веде аморальний спосіб життя, оскільки: систематично вживає наркотики; погрожує колишній дружині та б'є її; не сплачує комунальні платежі; не підтримує належний санітарний стан квартири; конфліктує та чинить перешкоди в користуванні своєю власністю. З цих підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 27 червня 2018 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 12 вересня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених в ньому та просили його задовольнити.

Відповідач належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, зокрема шляхом направлення рекомендованих повідомлень за місцем реєстрації останнього - АДРЕСА_1, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, в судове засідання не з'явився, відзиву на позов не надав, тому,згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи.

Третя особа - ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належними чином. В попередньому судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити.

Третя особа - ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла нотаріально посвідчена заява, в якій остання вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення сервітуту та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підтримує, просить розглядати справу без її участі.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 10323100 від 05 жовтня 2013 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_6 - по 1/2 частки.

Згідно договору дарування від 11 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г., ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 ? частку квартири АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування від 13 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г., ОСОБА_3 подарував ОСОБА_6, від імені якого діє ОСОБА_5, ? частку квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 02 березня 2011 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вказані батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 січня 2013 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано. Визначено місце проживання малолітнього сина - ОСОБА_6 разом з його матір'ю - ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1

Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, які проживають АДРЕСА_1 за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_5 - з 27 червня 2008 року, ОСОБА_4 - з 24 квітня 2010 року, ОСОБА_6 - з 08 червня 2012 року, ОСОБА_3 - з 06 червня 2012 року (до цього - з 14 березня 2009 року по 11 квітня 2011 року).

Згідно довідки, виданої ДП 2 ЖЕК13ЖБК № 1264 від 16 серпня 2017 року, до складу сім'ї, яка приймається на квартирний облік за адресою: АДРЕСА_1, входять: ОСОБА_1 (власник) - не зареєстрований, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (власник), ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (колишній зять), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 (колишня дружина), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 (дочка).

Відповідно до довідки Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації № 7719/28-03 від 31 серпня 2017 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4.

Згідно довідки ДП «Фаворит-3» № 2966 від 18 серпня 2017 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрований і проживає з 19 березня 1983 року по даний час в АДРЕСА_4.

Оцінивши надані сторонами докази, а також встановлені на підставі них обставини справи, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 року.

За змістом положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР. Обмеження чи втручання у право власності є можливим лише з підстав, передбачених законом.

За змістом частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При вирішенні позовної вимоги про виселення відповідача із спірної квартири, суд виходить з наступного.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований у спільній квартирі з 06 червня 2012 року (до того був зареєстрований в період з 14 березня 2009 року по 11 квітня 2011 року). Реєстрація відповідача у вказаній квартирі відбулася у період, коли він був її співвласником.

Після укладення договору дарування частки квартири своєму синові (13 червня 2012 року), відповідач залишився проживати у спірній квартирі з реєстрацією у ній, як член сім'ї одного із співвласників квартири, а саме - свого сина ОСОБА_6.

Встановлено, що на час звернення позивача із даним позовом, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1, перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_1, який є батьком колишньої дружини відповідача, та ОСОБА_6 - син останнього.

Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Частиною першою статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

З аналізу вищевказаних норм випливає висновок про те, що особи, які були вселені до спірного житла, як члени сім'ї співвласника такого житла, згідно статті 157 ЖК Української РСР можуть бути виселені лише з підстав передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 635/6246/14-ц.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 після відчуження своєї частки у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, продовжував у ній проживати як член сім'ї співвласника квартири, а саме - свого сина ОСОБА_6, тому його виселення із вказаної квартири можливе лише з підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР.

Так, доказів на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовують його не за призначенням суду надано не було.

При вирішенні питання щодо систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, на які у позовній заяві, як на підставу своїх вимог покликається позивач, суд виходить з наступного.

У статті 116 ЖК УРСР відсутній вичерпний перелік дій особи, які можуть тлумачитися судами як порушення правил співжиття або як причини неможливості спільного володіння та/або користування житлом.

Так, на думку позивача, такими підставами є: систематичне вживання наркотиків; погрози колишній дружині та завдання їй тілесних ушкоджень; несплата комунальних платежів; непідтримання належного санітарного стану квартири; чинення перешкод позивачу у користуванні його власністю.

На думку суду, посилання позивача на систематичне вживання відповідачем наркотиків, як на порушення правил співжиття, є необґрунтованим, оскільки висновок лікаря-нарколога та акт огляду спеціальної медичної комісії КУТОР «Тернопільський обласний наркологічний диспансер», якими позивач обґрунтовує вказану підставу, датовані 2012 роком (а саме - 20 серпня 2012 року та 04 вересня 2012 року відповідно). Відомості про подальше систематичне вживання наркотичних засобів,що б робило неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, в матеріалах справи відсутні.

Посилання позивача на те, що відповідач погрожує колишній дружині та б'є її, а також погрожує їй фізичною розправою, у зв'язку з чим остання у 31 рік склала заповіт та змушена була знімати собі та сину квартиру у м. Борщів, що на думку позивача, унеможливлює проживання з ним в одній квартирі інших осіб, суд вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Так, з аналізу положень ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР вбачається, що виселення члена сім'ї, при систематичному порушенні правил співжиття, можливе за умови, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Таким чином, при застосуванні вказаної статті необхідно з'ясовувати чи застосовувалися до особи заходи впливу. Вказаний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 137/240/17-ц.

Так, як вбачається з ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 березня 2014 року, на яку, як на доказ викладених у позовній заяві обставин, покладається позивач, ОСОБА_3 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме - в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_5 Разом з тим, вказаною ухвалою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 грудня 2013 року за № 0004629 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, було закрито у відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв'язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.

Таким чином, ОСОБА_3 не було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та не було призначено покарання за вчинене, оскільки потерпіла ОСОБА_5 відмовилася від підтримання обвинувачення у формі приватного обвинувачення.

Стосовно доводів позивача про погрози фізичною розправою відповідача колишній дружині, то судом не здобуто доказів, що за вказані діяння ОСОБА_3 піддавався заходам впливу, зокрема, що він був притягнутий до адміністративної чи кримінальної відповідальності.

При цьому, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що саме у зв'язку з вчиненням ОСОБА_3 неправомірних дій відносно своєї колишньої дружини, остання змушена була переїхати в м. Борщів та знімати там квартиру, оскільки як вбачається з довідки № 3136/5-05-35 від 25 квітня 2017 року, виданої Головним територіальним управлінням юстиції у Тернопільській області, ОСОБА_5 з 24 червня 2014 року працює на посаді завідувача Борщівської державної нотаріальної контори. Таким, чином, саме у зв'язку з роботою, в останньої могла виникнути необхідність у переїзді на проживання у м. Борщів.

Доводи ж позивача про те, що відповідачем не сплачуються комунальні послуги, на думку суду, не є самостійною підставою для виселення останнього із займаної квартири, оскільки це не створює перешкод для проживання з ним інших осіб, а може бути підставою для звернення до нього з вимогою про відшкодування понесених витрат на оплату таких послуг.

Стосовно непідтримання ОСОБА_3 належного санітарного стану квартири, на підтвердження чого позивачем надано два фотознімки, то на думку суду, вказана обставина та докази, надані на її підтвердження, не доводять систематичність порушення відповідачем правил співжиття, що б робило неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі.

Доводи позивача про чинення відповідачем перешкод у користуванні власністю позивачу, зокрема, шляхом заборони йому знімати показники лічильників газу, води, електрики, жодними доказами не підтверджено.

Проведення обшуку у спірному житлі у зв'язку з розслідуванням злочину, вчиненого ОСОБА_3 не є самостійною підставою для виселення останнього із займаного житла. Окрім того, обшук, про який позивач зазначає у позовній заяві, було проведено у 2012 році. Доказів про те, що у спірній квартирі систематично проводяться такі слідчі дії у зв'язку із вчиненням відповідачем кримінальних правопорушень, суду надано не було.

За таких обставин, позивачем не доведено наявності передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР підстав для виселення ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1, тому вказана позовна вимога до задоволення не підлягає.

Щодо позовних вимог про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та припинення сервітуту, суд виходить з наступного.

За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у Справі № 487/631/16-ц.

Таким чином, у відповідача, як батька співвласника квартири, на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України, виникло право користування чужим майном, а саме - вказаною квартирою по АДРЕСА_1 (сервітутне право), тому припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України.

Як на підставу припинення сервітуту, а саме - користування квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_3, позивач посилається на ті ж обставини, якими обґрунтовує підстави для виселення останнього із вказаного житлового приміщення.

Разом з тим, із наведених вище у рішенні підстав, якими обґрунтовано неможливість виселення відповідача і з займаної квартири, суд не вбачає підстав для визнання вказаних обставин такими, які мають істотне значення.

Від-так, передбачені ч. 2 ст. 406 ЦК України підстави для припинення сервітуту за рішенням суду на вимогу власника майна та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відсутні, тому вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6, про припинення сервітуту, виселення та визнання особи такою що втратила право користування квартирою, до задоволення не підлягає.

Крім цього, враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, а позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, ст.ст. 64, 116, 150, 156, 157 ЖК УРСР, ст. 16, 319, 321, 358, 383, 386, 391, 401, 405, 406 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (46009, АДРЕСА_4, РНОКПП - НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, РНОКПП - НОМЕР_2), треті особи ОСОБА_4 (АДРЕСА_1), ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 (АДРЕСА_1, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2, про припинення сервітуту, виселення та визнання особи такою що втратила право користування квартирою відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду відповідачем подається протягом тридцяти днів здати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Апеляційна скарга на рішення суду учасниками справи подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 26 жовтня 2018 року.

Головуючий суддяВ. М. Позняк