справа №176/1420/18
провадження №2/176/812/18
РІШЕННЯ

Іменем України

24 жовтня 2018 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області

у складі: головуючої - судді Павловської І.А.,

за участі секретаря Ніколенко М.В.

судового розпорядника ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Жовті Води цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, де просить усунути перешкоди у користуванні квартирою, шляхом визнання ОСОБА_6 особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №45, розташованою за адресою Дніпропетровська область, місто Жовті Води бульвар Свободи будинок №64.

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. За вказаною адресою з 2007 року зареєстрованою значиться ОСОБА_6, яка не проживає у вказаній квартирі з 15 червня 2009 року та приймає участь в її утриманні, в оплаті житлово-комунальних послуг хоча й залишається зареєстрованою у квартирі. Реєстрації відповідача не дає змогу оформити субсидію, а також вільно розпоряджатися квартирою.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі пославшись на доводи викладені в ньому. При цьому, позивач зазначила, що відповідач ОСОБА_6 є її онукою, яка зареєструвана проживаючою у квартирі з 2007 році. Однак, З 2009 року у квартирі не проживає, особисті речі не забирає. Будь-яких перешкод у користуванні квартирою онуці не чинила. Вирішення питання щодо визнання ОСОБА_6 втратившою право користування квартирою необхідно для отримання субсидії.

Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином з урахуванням положень п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, про поважність причин своєї неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності та відзив на позовну заяву не подала. Поштовий конверт направлений на її адресу повернувся з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Заслухавши позивача та його представника, допитавши свідків, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 2016 року на праві приватної власності ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.7).

Відповідно довідки про склад сімї виданої відділом державної реєстрації виконавчого комітету Жовтоводської міської ради за адресою АДРЕСА_3 зареєстрованою окрім позивача значиться ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Однак, ОСОБА_6 з червня 2009 року у вказаній квартирі не проживає, фактичне місце проживання та перебування позивачу не відомо.

Із вказаного часу відповідач не проживає і не приймає участі в утриманні квартири, в оплаті житлово-комунальних послуг і не ставляться до житлового приміщення, як до свого постійного місця проживання, хоча й залишається зареєстрованою за даною адресою.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 вказала, що позивач є її кумою, мають дружні стосунки. Відповідач деякий час проживала в квартирі, але після закінчення навчання виїхала у невідомому напрямку. Перешкод в користуванні квартирою позич не чинила.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні повідомила, що проживає по сусідству з позивачем, знайомі з 1974 року. Відповідача знає з народження, останній раз бачила більш пяти років тому. Їй відомо. що остання навчалася в ОСОБА_7, працювала в місті Дніпро. ОСОБА_2 онуку не виганяла, перешкод у користуванні квартирою не здійснювала.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи достатніми належними і допустимими доказами, які прийнято до уваги судом. Доказів на спростування вказаних вище обставин судом протягом розгляду справи не виявлено та не встановлено. .

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень йогоправа хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сімї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У сенсі ст. 64 ЖК України, до членів сімї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад один рік.

Обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні квартирою та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року.

Враховуючи вищевикладене, те що позивач наполягає на задоволені позову, а відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, те що позивач, є власником квартири АДРЕСА_4, а відповідач будучи зареєстрованою у вказаній квартирі, втратила таке право, внаслідок не проживання у квартирі без поважних на це причин понад 5 років, тобто більше одного року, суд вважає за доцільне визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування належним позивачу жилим приміщенням.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

Згідно ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати.

На підставі викладеного, у відповідності з зазначеними нормами закону і керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням а саме, квартирою №45 у будинку №64 по бульвару Свободи в місті Жовті Води Дніпропетровської області.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційни номер НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4 на відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5 Розділу ХІІІ перехідних положень ЦПК України (в редакції 2017 року), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області.

Суддя Жовтоводського міського суду І.А.Павловська Дніпропетровської області