КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 761/2047/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/388/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Савицький О.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного концерну «Укроборонпром», третя особа: Генеральний директор Державного концерну «Укроборонпром» Романов Роман Анатолійович про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 р.,

встановив:

у червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати його звільнення 16.05.2017 з посади заступника керівника Апарату генерального директора на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити його на роботі, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та задовольнити його позов, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ДК «Укроборонпром» - Божков Т.І. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що судом було повно та всебічно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_6, представників відповідача Божкова Т.І. та Федюшкіної Є.І., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він працював з 08.07.2014 у відповідача на посаді заступника керівника Апарату генерального директора ДК «Укроборонпром». 20.04.2017 його було повідомлено, що відповідно до наказу №8-ШР від 20.04.2017 буде ліквідовано посаду, яку він займає, та у випадку неможливості переведення на іншу посаду його буде звільнено не раніше ніж через два місці. Того ж дня йому було запропоновано надати пояснення з приводу відсутності на роботі 12.04.2017 більше 3 годин, на що він просив надати йому додатковий час для підготовки пояснень. Позивач зазначав, що з 21.04.2017 по 28.04.2017 він був звільнений від роботи через хворобу, а 28.04.2017 йому надійшов лист, в якому його було повідомлено, що він звільнений з 20.04.2017 в зв'язку з відсутністю на роботі 12.04.2017. 16.05.2017 йому було надано для ознайомлення наказ, яким скасовано наказ №52-ОС від 20.04.2017 та ознайомлено з наказом №66-ОС від 16.05.2017 про звільнення за прогул 12.04.2017. Оскільки підстав для його звільнення не існувало, відповідач не зажадав від нього письмових пояснень, не врахував попередню роботу, ступінь тяжкості проступку, обставини, за яких вчинено проступок, а крім того його було двічі притягнуто до відповідальності за одне і те ж порушення трудової дисципліни, не дотримано строку застосування дисциплінарного стягнення, а тому позивач просив визнати його звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити його на займаній посаді, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач на законних підставах звільнив позивача з роботи відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та виходив з положень ст. 40, 149 КЗпП України.

Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, позивач працював у відповідача на посаді заступника керівника Апарату генерального директора з 08.07.2014. Наказом №86-ОС від 16.05.2017 позивача було звільнено з вказаної посади за прогул відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставою для наказу зазначено: службову записку Департаменту безпеки, пояснення ОСОБА_3, протокол засідання профспілкового комітету про надання згоди на звільнення від 25.04.2017 №7/2017.

В ст. 21 КЗпП України дано визначення, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Робоче місце працівника - це певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв'язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників. Залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника за обставин, коли працівник відсутній на роботі у особистих справах та не повідомив про такі обставини роботодавця.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пп. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пп. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ст. 43 КЗпП України).

Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування у відпустці.

В ст. 149 КЗпП України врегульовано порядок застосування дисциплінарних стягнень. Так, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

Відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку ДК «Укроборонпром», затверджених Загальними зборами працівників Концерну від 13 квітня 2014 р. з понеділка по четвер початок роботи о 08.45, закінчення - о 17.30, у п'ятницю - початок о 08.45, закінчення - 16.15, перерва - з 13.00 до 13.30.

В даному випадку позивач визнає, що йому було запропоновано надати письмові пояснення щодо його відсутності на робочому місці 29.03.2017 та 12.04.2017, на що він повідомив, що був на роботі та просить надати документи, які підтверджують його відсутність на роботі і для підготовки обґрунтованих пояснень йому необхідний додатковий час, оскільки двох годин недостатньо (а/с 11 т. 1). Будь-який інших пояснень з приводу відсутності він не надавав.

В Службовій записці від тимчасово виконуючого обов'язки директора департаменту безпеки ОСОБА_8 на ім'я генерального директора ДК «Укроборонпром» Романова Р.А. від 19.04.2017 було надано інформацію про вхід та вихід ОСОБА_3 в період з 01.03.2017 по 19.04.2017 з витягом з даних системи контролю та управління доступом. Зокрема, 12.04.2017 позивач прийшов на роботу о 12.25 та пішов о 17.32 (а/с 39 т. 1). Безпосереднім керівником позивача - керівником Апарату генерального директора ДК «Укроборонпром» ОСОБА_9 14.04.2017 директору юридичного департаменту ОСОБА_10 було подано Службову записку, відповідно до якої ОСОБА_3 був відсутній на роботі 29.03.2017 до 12.00 та 12.04.2017 приблизно до 12.45, вказівок, виконання яких потребувало б залишення приміщення концерну у вказаний час, не надавались, а про причини відсутності ОСОБА_3 не повідомив (а/с 43 т. 1).

За дорученням генерального директора Концерну від 19.04.2017 директор департаменту кадрів та документообігу ОСОБА_11 20.04.2017 повідомив позивача про те, що йому потрібно надати пояснення щодо його відсутності на робочому місці понад 3 години 29.03.2017 та 12.04.2017 (а/с 45 т. 1). У відповідь ОСОБА_3 того ж дня було надано у письмовій формі пояснення, що для підготовки обґрунтованих пояснень йому необхідний додатковий час, попередньо він пригадує, що був на роботі, та просив надати йому документи, які підтверджують його відсутність на роботі (а/с 47 т. 1).

Наказом №52-ОС від 20.04.2017 ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади за прогул згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

На засіданні профспілкового комітету первинної профспілкової організації ДК «Укроборонпром» від 25.04.2017 (протокол №7/2017), було розглянуто подання генерального директора концерну та надано згоду на звільнення ОСОБА_3

Наказом №64-ОС від 16.05.2017 був скасований наказ №52-ОС від 20.04.2017, оскільки наказ №52-ОС не був реалізований, ОСОБА_3 не було ознайомлено з наказом, йому не було видано трудову книжку і він з 21.04.2017 перебував на лікарняному, про що зазначається в Службовій записці №6/217 директора департаменту кадрів та документообігу (а/с 48-50, 67 т. 1).

Наказом №66-ОС від 16.05.2017 ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади за прогул згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення,

чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за

пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником

або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148,

149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень,

зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи

застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи

враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку

і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і

попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з

того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається

відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня,

так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого

дня без поважних причин.

Доводи позивача, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, всі були предметом перевірки в ході розгляду справи у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку і фактично зводяться до незгоди позивача із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для його звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України через недоведеність належними і допустимими доказами факту прогулу, а також до незгоди з наданою судом оцінкою доказів, якими відповідач обґрунтовував законність його звільнення.

Так, посилання позивача на те, що директор департаменту кадрів та документообігу ОСОБА_11 не мав повноважень відбирати у нього письмові пояснення з приводу відсутності на роботі 12.04.2017 є необґрунтованими, оскільки відповідно п. 3.1.10 Положення про Департамент кадрів та документообігу ДК «Укроборонпром», затвердженого наказом №322 від 25.12.2014 директору Департаменту надано повноваження одержувати від працівників Концерну письмові та усні пояснення з питань, що виникають під час перевірки виконання документів, наказів, розпоряджень і доручень керівництва Концерну, в тому числі вимагати та отримувати письмові пояснення від осіб, які порушили трудову дисципліну відповідно до ст. 149 КЗпП України.

Позивач після отримання від директора департаменту кадрів та документообігу ОСОБА_11 вимоги про надання пояснень з приводу відсутності на робочому місці 29.03.2017 та 12.04.2017 фактично пояснень не надав, обмежившись лише вказівкою, що був на роботі і двох годин йому для підготовки пояснень недостатньо. Будь-якій іншій посадовій особі Концерну письмових пояснень з приводу своєї відсутності на роботі 12.04.2017 позивач не надавав.

Посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст. 148 та 149 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки звільнення позивача відбулось з дотриманням строку накладення стягнення, враховуючи період тимчасової непрацездатності позивача з 21.04.2017 по 28.04.2017. Звільнення позивача з роботи відповідно до наказу №66-ОС від 16.05.2017 не є повторним застосуванням дисциплінарного стягнення, оскільки наказ №52-ОС від 20.04.2017 був скасований.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на «Типовые правила внутреннего трудового распорядка для рабочих и служащих предприятий, учреждений, организаций», затверджені постановою Державного комітету СРСР по труду та соціальним питанням від 20.07.1984 №123, щодо видів дисциплінарних стягнень, визначення прогулу як неявку на роботу без поважної причини протягом усього робочого дня, врахування тяжкості вчиненого проступку, обставин та попередньої роботи і поведінки працівника, висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки відповідно до пп. 3 та 4 вказаних правил «На основе настоящих Типовых правил министерства и ведомства по согласованию с соответствующими центральными (республиканскими) комитетами профессиональных союзов издают отраслевые правила внутреннего трудового распорядка применительно к особенностям данной отрасли народного хозяйства, а трудовые коллективы предприятий, учреждений и организаций утверждают по представлению администрации и профсоюзного комитета правила внутреннего трудового распорядка применительно к условиям работы данного предприятия, учреждения, организации. Вопросы, связанные с применением правил внутреннего трудового распорядка, решаются администрацией предприятия, учреждения, организации в пределах предоставленных ей прав, а в случаях, предусмотренных действующим законодательством и правилами внутреннего трудового распорядка, - совместно или по согласованию с профсоюзным комитетом. Эти вопросы решаются также трудовым коллективом в соответствии с его полномочиями», а відповідно до п. 25 «Равным образом считаются прогульщиками рабочие и служащие, отсутствовавшие на работе более трех часов в течение рабочего дня без уважительных причин, и к ним применяются те же меры ответственности, какие установлены за прогул». Відповідно до пп. 8.2 та 8.3 Правил внутрішнього трудового розпорядку ДК «Укроборонпром», затверджених Загальними зборами працівників ДК «Укроборонпром» від 13.04.2012, за прогул (в тому числі за відсутність на роботі понад 3 годин протягом робочого дня) без поважної причин керівництво Концерну застосовує дисциплінарні стягнення у вигляді догани та звільнення з роботи.

При зверненні до суду з позовом, позивач не вказував, що 12.04.2017 він був відсутній на роботі в першій половині дня лише протягом приблизно однієї години з поважних причин, а вказував лише на те, що його двічі притягнуто до дисциплінарної відповідальності за одне і те ж порушення трудової дисципліни, від нього не були зажадані письмові пояснення, при обранні виду стягнення не було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну шкоду, обставини, за яких його було вчинено, не дотримано строку застосування дисциплінарного стягнення. Тільки в ході розгляду справи представник позивача ОСОБА_12 12.04.2018 у відповіді на заперечення, а позивач - в судовому засіданні 15.05.2018, будучи допитаним в якості свідка, повідомили версію відсутності позивача на робочому місці 12.04.2017 до 12.25. Так, позивач пояснював, що він був відсутній на своєму робочому місці до 12.25 з поважних причин, оскільки прибув на роботу о 08.30, але його прихід не був зафіксований через відсутність перепустки, перебував у будівлі, однак потім об 11.00 був вимушений повернутися додому, оскільки забув перепустку та не міг потрапити до свого кабінету. Тому він вважає, що був відсутній на роботі 12.04.2017 лише протягом години і прогулу не вчиняв.

Судом першої інстанції було задоволено клопотання представника позивача про допит в якості свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 Суд першої інстанції правильно оцінив показання допитаних в судовому засіданні зазначених свідків та пояснення в якості свідка позивача. Версія позивача про його прибуття на роботу 12.04.2017 о 08.30 є неспроможною, оскільки суперечить іншим доказам по справі. Зокрема, судом першої інстанції були допитані в якості свідків інспектори служби охорони Концерну ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які надали пояснення щодо пропускного режиму в адміністративній будівлі Концерну на вул. Дегтярівській, 36 у м. Києві та фіксування входу, виходу та переміщення в будівлі ОСОБА_3, досліджені копія Журналу реєстрації в'їзду та виїзду автомобілів ДК «Укроборонпром» та відвідувачів за період з 14.02.2017 по 15.05.2017, Журналу обліку та здавання та видачі ключів, зняття та постановки під охоронну сигналізацію адміністративних приміщень за період з 06.02.2017 по 22.04.2017, Витяг з системи контролю та управління доступом, користування якою здійснюється за допомогою магнітної картки-перепустки.

Також, позивач не зміг пояснити причин, з яких він не поставив до відома свого безпосереднього керівника, або Директора департаменту кадрів та документообігу про відсутність у нього магнітної картки-перепустки та необхідність повернутись додому за перепусткою.

Крім того, колегія суддів бере до уваги ту обставину, що заявляючи про те, що його було двічі притягнуто до відповідальності за одне й те саме порушення трудової дисципліни - прогул за наказами від 20.04.2017 та від 16.05.2017, позивач фактично визнає, що ним було допущено прогул 12.04.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись стст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 22 жовтня 2018 року.

Головуючий

Судді