Провадження № 22-ц/773/56/18 Категорія: 81 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2018 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Осіпука В.В., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р.С.,

учасника справи :

заявника - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку справу за скаргою ОСОБА_2 про визнання дій Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області неправомірними, за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2017 року,

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із скаргою про визнання дій Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області неправомірними, мотивуючи тим, що на виконання виконавчого напису №969, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 17.03.2014 року, державним виконавцем даного відділу ДВС було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №43141885 від 30.04.2014 р. У межах даного виконавчого провадження проведено оцінювання належного їй на праві власності іпотечного майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказує на те, що термін чинності виконавчого напису нотаріуса №969 від 17.03.2014 року сплив 17.03.2017 року, тому просила суд зупинити виконавче провадження у зв'язку із завершенням терміну дії виконавчого напису, покликаючись на вимоги ст. 257 ЦПК України, ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2017 року закрито провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову - про задоволення скарги, посилаючись на порушення судом норм процесуального законодавства.

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає.

Як передбачено ст. 383 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення із скаргою), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважать, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Тобто, в порядку цивільного судочинства може бути оскаржено рішення, дії або бездіяльність державного виконавця щодо виконання судових рішень, ухвалених за правилами цивільного судочинства.

Проте із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулася до суду із скаргою в порядку ст.383 ЦПК України щодо неправомірності дій державного виконавця в ході примусового виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом.

Безумовно, гарантією дотримання та забезпечення прав та свобод сторін виконавчого провадження насамперед є право на оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця у межах виконавчого провадження. Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державних виконавців визначено як Законом України «Про виконавче провадження», так і відповідними положеннями процесуальних кодексів, які повинні застосовуватися у сукупності заходів оскарження.

Загальний порядок такого оскарження передбачений статтею 74 Закону, у відповідності до якої сторонами, іншими учасниками виконавчого провадження та особами, можуть бути оскаржені рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, визначеному законом. Однак, рішення, дії чи бездіяльність виконавця чи посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Основним елементом, який впливає на визначення підсудності справи з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця, є виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження. (виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів; ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; судові накази; виконавчі написи нотаріусів; посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладення штрафу; рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У Кодексі адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи) закріплено норми статті 181, відповідно до яких учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до провадження виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з положеннями пункту 5 частини 1 статті 18 КАС України (у попередній редакції) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1-4 частини першої цієї статті, підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Отже, адміністративному суду підсудні справи з приводу оскарження рішень, дій та бездіяльності державного виконавця під час виконання рішень не тільки адміністративного суду, але й виконавчих документів, виданих іншими органами та посадовими особами.

Наведений висновок міститься і в Постанові № 3 ВАСУ від 13.12.2010 року «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», та в п.19 Постанови №3 ВССУ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 р.

З огляду на те, що ОСОБА_2 оскаржується постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження ВП №43141885 від 30.04.2014р. з виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що така скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таку постанову може бути оскаржено шляхом подання відповідного адміністративного позову в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2017 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови виготовлено 23 січня 2018 року.