Номер провадження: 22-ц/785/1848/18
Номер справи місцевого суду: 522/7252/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційним банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним договору споживчого кредиту та іпотечних договорів, -

встановив:

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому просили визнати недійсними договір споживчого кредиту № ODVIGK01420034 від 05.09.2006 року, договір іпотеки № ODVIGK01420034 від 04.02.2008 року та договір іпотеки від 05.09.2006 року, зняти заборону відчуження зазначеного в договорах іпотеки нерухомого майна, виключити записи про обтяження даного майна іпотекою та заборону його відчуження з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.

Позивачі мотивують свої вимоги тим, що відповідач при укладенні договору споживчого кредиту вдався до нечесної підприємницької практики, застосування якої прямо заборонено нормами Закону України «Про захист прав споживачів».

У судовому засіданні представник позивачів позов підтримав просить задовольнити його у повному обсязі.

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в поданих суду письмових запереченнях та в судовому засіданні проти позову заперечив та надав заяву про застосування строку позовної давності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним з моменту вчинення кредитний договір № ODVIGK01420034 від 05.09.2006 року, укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» в особі заступника філії «Южне головне регіональне управління» ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Визнано недійсним з моменту вчинення додатковий договір № 1 до кредитного договору № ODVIGK01420034 від 05.09.2006 року, укладений 11.04.2013 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» в особі заступника філії «Южне головне регіональне управління» ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Визнано недійсним з моменту вчинення Іпотечний договір від 05.09.2006 року, за яким в іпотеку передано земельну ділянку площею 0,0529 га по вул. Кристаловського, буд. № 35-а у м. Одесі, укладений закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» в особі заступника філії «Южне головне регіональне управління» ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_5А, зареєстрований в реєстрі реєстрації нотаріальних дій за № 12716. Визнано недійсним з моменту вчинення Іпотечний договір № ODVIGK01420034 від 04.02.2008 року, за яким в іпотеку передано будинок № 69 по вул. Балківській у м. Одесі, укладений закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» в особі заступника філії «Южне головне регіональне управління» ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_5А, зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1028. Знято заборону № 498 відчуження зазначеної в іпотечному договорі від 05.09.2006 року земельної ділянки площею 0,0529 га по вул. Кристаловського, буд. № 35-а у м. Одесі, накладену приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_5А, що зареєстрована в реєстрі реєстрації нотаріальних дій за № 12716. Виключено з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 3729364 від 13.09.2006 року, про обтяження іпотекою земельної ділянки площею 0,0529 га по вул. Кристаловського, буд. № 35-а у м. Одесі, реєстраційний номер земельної ділянки 73. Знято заборону № 33 відчуження зазначеного в іпотечному договорі № ODVIGK01420034 від 04.02.2008 року будинку № 69 по вул. Балківській у м. Одесі, накладену приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_5, що зареєстрована в реєстрі реєстрації нотаріальних дій за №1028. Виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 6517625 від 04.02.2008 року, про заборону на об'єкт обтяження: будинок № 69 по вул. Балківській у м. Одесі, номер за РПВН 7223415. Виключено з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 8419007 від 02.02.2006 року, про обтяження іпотекою будинку № 69 по вул. Балківській у м. Одесі, номер за РПВН 7223415. Стягнено з Публічного акціонерного товариства комерційного банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати з проведення експертизи в сумі 18627,84 (вісімнадцять тисяч шістсот двадцять сім грн. 84 коп.) гривень. Стягнено з публічного акціонерного товариства комерційного банк «ПРИВАТБАНК» на користь держави судовий збір в розмірі 5760 (пять тисяч сімсот шістдесят) гривень.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі свого представника звернулося до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення, яким відмовити у повному обсязі в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В доводах апеляційної скарги скаржник зазначає, що підписуючи договір ОСОБА_2 чітко усвідомлювала умови, повязані з виконанням сторонами даної угоди, приймала їх та погоджувалась на укладення договору на цих умовах, а також отримала примірник договору, у якому детально викладені умови його укладення, виконувала зобовязання за договором та вносила платежі.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

05.09.2006 року між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір № ODVIGK01420034, відповідно до якого банк зобовязався надати ОСОБА_2 кредит на придбання житлового будинку у вигляді невідновляємої кредитної лінії у розмірі 119130,00 доларів США на термін з 05.09.2006 року по 05.09.2016 року, у тому числі 9130,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбачених цим договором, із сплатою за користування кредитом в розмірі 1% у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, винагородою за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісячно, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, відповідно до умов даного договору.

За цим договором ОСОБА_2 отримала в касі банку кредитні кошти в сумі 110000 доларів США.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 05.09.2006 року ОСОБА_2 уклала з відповідачем договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1.

Також в забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором, 05.09.2006 року позивач ОСОБА_3, як майновий поручитель ОСОБА_2, уклав з відповідачем договір іпотеки, за яким в іпотеку передав земельну ділянку площею 0,0529 га по вул. Кристаловського, буд. № 35-а у м. Одесі.

У 2008 року дію договору іпотеки від 05.09.2006 року, за яким в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1, сторони припинили та 04.02.2008 року уклали інший іпотечний договір, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку належний їй будинок № 69 по вул. Балківській у м. Одесі.

11.04.2013 року ОСОБА_2 уклала з відповідачем додаткову угоду до кредитного договору № ODVIGK01420034 від 05.09.2006 року, якою сторони внесли зміни в п.3.2, п.3.8, п.4.1 зазначеного договору.

Як вбачається з умов кредитного договору № ODVIGK01420034 від 05.09.2006 року, кредитні кошти були надані ОСОБА_2 як позичальнику в споживчих цілях для придбання жилого будинку.

Таким чином, цей кредитний договір являється договором споживчого кредиту і на спірні правовідносини сторін поширюється дія Закону України «Про захист прав позивачів».

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору № ODVIGK01420034 від 05.09.2006 року розмір щомісячного платежу, який у термін дії договору ОСОБА_2 мала надавати банку на погашення заборгованості за договором, визначений в сумі в сумі 1808,80 доларів США, яка складалася з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Згідно із п. 1.1, п. 6.4 цього кредитного договору розмір відсоткової ставки визначений відповідачем в розмірі 1% на місяць, тобто 12% річних.

Відповідно до ст.60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4. ст. 4 ст. 60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

09.07.2015 року за клопотанням представника позивачів по справі було призначено судово-економічну експертизу проведення якої було доручено Одеському науково - дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

У відповіді судового експерта ОСОБА_6, викладеної у висновку №4527/4528 від 29.07.2016 року, вихідним параметрам кредитування відповідає ануїтетний платіж в розмірі 1798,18 дол. США, однак в кредитному договорі банком встановлено значення даного платежу в сумі 1808,80 дол. США. Такому значенню відповідає відсоткова ставка 15,5 %, що на 3,5 % більше, аніж зазначено в кредитному договорі ( п.1.1, п.6.4 12,0% річних).

Розкриваючи поняття ануїтетної схеми кредитування, застосованої банком при укладенні договору споживчого кредиту з ОСОБА_2 (арк. 22 мотивувальної частини висновку), експерт зазначив, що ця схема кредитування передбачає, що сума щомісячного платежу не змінюється протягом усього терміну дії договору. Платіж складається з суми на оплату відсотків нарахованих на залишок заборгованості і позики (тіла кредиту). Першими зараховуються відсотки в повному обсязі, а решта в рахунок погашення тіла кредиту. Тому чим більше сума нарахованих відсотків входить в щомісячний платіж, тим менше коштів йде в погашення позики, а класична схема передбачає, що сума щомісячного платежу поступово зменшується з максимуму на початку терміну до мінімуму в кінці. Платіж на місяць складається з платежу по тілу кредиту, який не змінюється (отримують шляхом ділення суми позики на строк кредиту в місяцях) і відсотків на залишок заборгованості (нараховуються у повному обсязі) .

У підсумку експертом надано відповідь, що розмір загальної переплати за кредитом, за ануїтетною формою кредитування застосованою банком, становить 105781,70 дол. США, у той час як за диференційованою (класичною) формою кредитування за тими самими вихідними параметрами кредитування розмір загальної переплати за кредитом склав би 93907,68 дол. США. З цих розрахунків випливає, що застосована банком ануїтетна форма кредитування є дорожче, ніж класична форма кредитування, на 11874,02 дол. США.

Таким чином висновки експерта підтверджують обставини зазначені в позовній заяві.

Реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком в кредитному договорі, наявні невідповідності є істотними та в усіх випадках - не в користь споживача, як слабшої сторони правочину.

За таких умов виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та водночас на виникнення непередбачених втрат у боржника.

Представник відповідача в поданих запереченнях вказаних вище невідповідностей не спростував.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зважаючи на те, що споживчий кредитний договір є договором приєднання, сторона, що розробляє умови правочину, при визначенні його умов повинна враховувати вимоги чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» , котрий, враховуючи субєктний склад учасників правочину в даному випадку є спеціальним законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що була дійсна на час укладення оспорюваного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, зазначити переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

В подальшому Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року було затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, котрими вищевказані вимоги Закону було доповнено та деталізовано.

Дослідивши зміст анкети-заяви ОСОБА_2 на отримання кредиту, суд першої інстанції вірно критично оцінив посилання представника відповідача на той факт, що підписання анкети-заяви позивачем свідчить про отримання позичальником усієї необхідної інформації про кредитні умови, оскільки ця анкета-заява жодних відомостей про ознайомлення ОСОБА_2 з наявними формами кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, не містить.

Таким чином, відповідач не надав доказів, які б спростовували доводи позивача і в цій частині.

Відповідно до 19 Закону України Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п.2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньо-статистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, вводячою в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.96 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Виходячи із принципу рівності сторін та враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність в діях відповідача факту недобросовісної підприємницької практики.

За таких умов формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги.

Суд першої інстанції вірно відхилив доводи відповідача про те, що ОСОБА_2 виконувала взяті на себе зобовязання, а отже цим погодилася з усіма умовами, що випливали із укладення кредитного договору, оскільки, згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України).

Суд першої інстанції також вірно вважав безпідставними доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно пояснень представника ОСОБА_2, що підтверджуються матеріалами справи, про можливість існування обману з боку банку при укладенні кредитного договору позивачу стало відомо лише у травні 2014 року, коли вона отримала від банку довідку про загальну суму заборгованості за кредитним договором, а разом із нею графік погашень та виписку про рух коштів, а про наявність такого обману вже при ознайомленні із висновком судової експертизи у даній справі в 2016 року.

Відтак заява представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню.

Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1. ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у випадку визнання договору іпотеки недійсним.

У відповідності до ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

Щодо заявлених позивачами вимог про зняття нотаріальної заборони відчуження нерухомого майна та виключення записів із відповідних реєстрів суд зазначає, що, відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом.

Згідно із ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Згідно з рішенням Конституційного суду України №11-2/2002 від 09.07.2002 року, право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами, відтак відсутність відмови нотаріуса позивачам у знятті заборон не є підставою для відмови у задоволенні вказаної частини позовних вимог.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними, оскільки доводи апеляційної скарги були розглянуті і обґрунтовані судом першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів. Крім того висновки проведеної у справі експертизи скаржником не спорстовані.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують зазначені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що за певний час, сторона відповідача (скаржника у справі) не звернулася до суду апеляційної інстанції у будь-який спосіб, щоб дізнатись про стан розгляду його апеляційної скарги.

Суд апеляційої інстанції прийшов до висновку, що відповідач є ініціатором апеляційного провадження в подальшому свідомо нехтував своїми процесуальними правами та обовязками, не цікавившись станом розгляду його апеляційної скарги, не зявлявся до судових засідань у суді апеляційної інстанції.

Відтак, процесуальна бездіяльність скаржника не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом.

Таку позицію висловив Верховний Суд і закріпив її в рішенні № 910/33054/15 від 14.02.2018 року.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області, -

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційним банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.10.2018 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_7