Справа № 520/4847/18
Провадження № 2/522/7392/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі головуючого судді Бойчука А.Ю.

при секретарі Іскрич В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (65058, пр.-т Шевченка, 27б, кВ. 30) до ОСОБА_2 (65080, АДРЕСА_1) про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2, згідно якої просила визнати договір дарування від 06.10.2004, 22/100 квартири АДРЕСА_2 недійсним.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 19.10.2017 рішенням Київського районного суду м. Одеси за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним, встановлено наступні факти.

Як встановлено у судовому засіданні 06 жовтня 2004 року шляхом укладення нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_1 подарувала а ОСОБА_3 прийняв в дар 21/100 частину квартири №5 у будинку під №11 по вул. Преображенській у м. Одесі. У подальшому ОСОБА_3 продав зазначену нерухомість.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.10.2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: відділ реєстрації громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Приморського РВ про усунення перешкод шляхом зняття з реєстраційного обліку, зобовязання не чинити перешкод у користуванні та виселення встановлено, що квартира АДРЕСА_3, на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2007 року, з жовтня 2007 року належала ОСОБА_3 ОСОБА_1 з 2009 року зареєстрована у спірній квартирі за договором піднайму від 04.11.2009 року, який був підставою для подачі заяви про реєстрацію і мав зберігатись з пакетом документів в Державній міграційній службі, але не зберігся через сплив терміну зберігання 3 10.09.2014 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, і, на підставі свідоцтва про право власності, власником спірної квартири є позивачка ОСОБА_2

ОСОБА_1, яка є особою похилого віку ІНФОРМАЦІЯ_1, з листопада 2015 року визнана інвалідом 1 групи безстроково і потребує постійного стороннього догляду.

Допитані у якості свідків, за клопотанням позивача, ОСОБА_4 сусідка позивачки та ОСОБА_5 знайома позивачки, пояснили, що зі слів ОСОБА_1 їм відомо, що остання продала свою квартиру на вул. Преображенській і купила квартиру на пр. Шевченко, бачили як ОСОБА_3 завозив продукти до квартири де проживає позивачка. Допитані в якості свідків, за клопотанням сторони відповідача, ОСОБА_6 (донька відповідача) розповідала що ОСОБА_3 по доброї волі надавав можливу допомогу ОСОБА_1 та іноді допомогу надавали і інші члени сімї, ОСОБА_7 (рідна сестра відповідачки), ОСОБА_8 (знайома відповідачки) пояснили, що зі слів сімї ОСОБА_3 їм відомо про дарування квартири, а також відомо про те, що ОСОБА_3 та іноді і інші члени сімї надавали допомогу ОСОБА_9

Викликана у судове засідання ОСОБА_10 надала письмові пояснення про те, що вона дійсно посвідчувала спірний договір дарування та безоплатна передача майна здійснювалась ОСОБА_1 усвідомлено, повною мірою розуміючи значення своїх дій.

Таким чином, судом приймається до уваги, що з боку позивачки у судовому засіданні фактично було заявлено про наявність помилки щодо обставин правових наслідків укладеної угоди - її сподівання наявності правових наслідків договору у вигляді її права користуватись житлом після відчуження.

Однак, правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, врегульовані ст. 229 ЦК і не є предметом розгляду у даному судовому провадженні. Судом розяснюється право звернення до суду з окремим позовом щодо визнання недійсним договору, і у випадку задоволення позову з урахуванням неможливості повернення нерухомого майна, яке було предметом договору, у відповідності до вимог ч.І ст. 216 ЦК позивач має право вимагати відшкодування вартості майна.

Пояснення свідків з боку позивача та пояснень учасників процесу стосовно наявності допомоги з боку ОСОБА_3 приймається судом, однак, з урахуванням всіх встановлених обставин справи вважаються такими, що не підтверджують саме удаваність договору (всі свідки не були присутні при укладені договору та не спілкувались з позивачкою безпосередньо перед угодою), а є підтвердженням наявності допомоги з боку ОСОБА_3 позивачу, що визнається і відповідачкою.

Підстави проживання позивачки у квартирі, яка належала ОСОБА_3 (як спадкове майно отримано відповідачкою) встановлено рішенням апеляційного суду від 13.10.2016 року, і у відповідності до ч. З ст. 61 ЦПК не потребують додаткового доказування.

Позивач, опинилась у скрутному життєвому становищі, у звязку з чим, просила допомоги у ОСОБА_3

Відповідно до договору дарування від 06.10.2004, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар 22/100 квартири АДРЕСА_2, яка складається в цілому з шести кімнат, загальною площею 170,0 кв.м. в тому числі житловою - 108,3 кв.м.

Дар сторонами оцінено в двадцять три тисячі шістсот тридцять сім гривень.

Інвентаризаційна оцінка квартири - сто двадцять тисяч пятсот пятдесят сім гривень.

Тобто, вбачається з вищевикладеного, що самотня пенсіонерка, яка в подальшому стала інвалідом, яка не має можливості заробляти на життя, а пенсії ледь вистачає на підтримання мінімальних потреб дарує безоплатно частину нерухомості за інвентаризаційною вартістю 120 557 грн., а за ринковою вартістю можливо 25 000 доларів США, що не може відповідати дійсним обставинам. Що у свою чергу стало підставою для звернення позивача до суду із відповідним позовом.

12.09.2018 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на їх необгрукнтованість та недоведеність. Також просив застосувати наслідки спливу позовної давності до спірних правовідносин.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги за підтримали, та просили суд їх задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача та відповідач позовні вимоги не визнали, та просили суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків на підставі встановлених фактичних обставин, письмових пояснень сторін, представлених письмових доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належить, зокрема, визнання правочину недійсним;

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Судом встановлено, що 06 жовтня 2004 року шляхом укладення нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_1 подарувала а ОСОБА_3 прийняв в дар 21/100 частину квартири №5 у будинку під №11 по вул. Преображенській у м. Одесі.

Дар сторонами оцінено в двадцять три тисячі шістсот тридцять сім гривень.

Інвентаризаційна оцінка квартири - сто двадцять тисяч пятсот пятдесят сім гривень.

У подальшому За/мковий М.П. продав зазначену нерухомість.

19.10.2017 рішенням Київського районного суду м. Одеси за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Також вказаним рішенням було встановлено, що допитані у якості свідків, за клопотанням позивача, ОСОБА_4 сусідка позивачки та ОСОБА_5 знайома позивачки, пояснили, що зі слів ОСОБА_1 їм відомо, що остання продала свою квартиру на вул. Преображенській і купила квартиру на пр. Шевченко, бачили як ОСОБА_3 завозив продукти до квартири де проживає позивачка. Допитані в якості свідків, за клопотанням сторони відповідача, ОСОБА_6 (донька відповідача) розповідала що ОСОБА_3 по доброї волі надавав можливу допомогу ОСОБА_1 та іноді допомогу надавали і інші члени сімї, ОСОБА_7 (рідна сестра відповідачки), ОСОБА_8 (знайома відповідачки) пояснили, що зі слів сімї ОСОБА_3 їм відомо про дарування квартири, а також відомо про те, що ОСОБА_3 та іноді і інші члени сімї надавали допомогу ОСОБА_9

Викликана у судове засідання ОСОБА_10 надала письмові пояснення про те, що вона дійсно посвідчувала спірний договір дарування та безоплатна передача майна здійснювалась ОСОБА_1 усвідомлено, повною мірою розуміючи значення своїх дій.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги вказані показання свідка ОСОБА_3 про те, що він був присутнім під час укладення оспорюваного договору і йому відомо, що гроші за договором не передавалися, оскільки за змістом п.12 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показаннями свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України, зокрема у ч.2 ст.937, ч.3 ст.949 ЦК України.

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) зазначених вимог є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значеннямає помилка щодо природи правочину,прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоровя та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.»

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах (від 27.04.2016 р. № 6-372цс16, від 16.03.2016 р. № 6-93цс16, від 21.10.2015 р. № 6- 202цс15).

Разом з тим, суду не надано беззаперечних доказів того, що позивач за своїм віком та станом здоров'я міг неправильно сприйняти або сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного та керуючись: ст. ст. 9, 10, 12, 19, 89, 259, 263-265, 273, 280-292, 364 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, 65058, пр.-т Шевченка, 27б, кВ. 30) до ОСОБА_2 (паспорт КК168127, виданий 23.11.1998 року Київським РВ м. Одеси, 65080, АДРЕСА_1) про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5 Розділу XII Перехідні положення ЦПК України).

Повний текст рішення складено 15.10.2018 року

Суддя Бойчук А.Ю.