Номер провадження: 22-ц/785/932/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання роздільною власністю подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07.03.2017 року,

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі вказаним позовом, в якому просила поділити спільне майно подружжя, нажите у період шлюбу з ОСОБА_3, а саме: будинок під АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_3 на її користь 6 555 000 грн. у якості грошової компенсації 1/2 частки спірного будинку, посилаючись на те, що будинок побудований і зданий в експлуатацію під час шлюбу, в якому перебували сторони з 07.12.1984 року, до моменту його розірвання, у грудні 2016 року.

17.01.2017 року ОСОБА_3, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2, звернувся до суду з зустрічним позовом, у якому просив визнати спірний будинок роздільним майном подружжя посилаючись на те, що розподілу підлягає все набуте подружжям майно, крім того сторони не проживали однією сім'єю протягом 15 років, кожна, зі сторін має іншу сім'ю.

17.02.2017 року ОСОБА_2 подала уточнену позовну заяву, у якої просила поділити все майно, яке набуте сторонами під час шлюбу, визнавши за нею право власності на наступне майно загальною вартістю 154000 доларів США: квартиру № АДРЕСА_3; нежиле приміщення, площею 178,2 квадратних метрів, яке розташоване в будинку під АДРЕСА_2; гаражі під НОМЕР_3 та НОМЕР_4, які розташовані у дворі будинку під № АДРЕСА_3; автомобіль MЕRCEDES BENZ державний номер НОМЕР_1. Визнати право власності за ОСОБА_3 на будинок під АДРЕСА_1 вартістю 500000 доларів США та стягнути з нього грошову компенсацію в розмірі 96000 доларів США, що по курсу НБУ складає 2 592 000 грн.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07.03.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 наступне майно: квартиру № АДРЕСА_3; нежитлове приміщення, площею 178,2 квадратних метрів, яке розташоване в будинку під АДРЕСА_2; гаражі під НОМЕР_3 та НОМЕР_4, які розташовані у дворі будинку під АДРЕСА_3; автомобіль MЕRCEDES BENZ державний номер НОМЕР_1. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 жилий будинок під АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці, площею 0,0504 га (Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_2).

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги у повному обсязі та у задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, помилково посилався на те, що ОСОБА_2 не заперечувала про те, що сторони не проживають сумісно протягом останніх 15 років, оскільки в судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_4 це заперечувала та до суду було надано довідку, якою було підтверджено, що ОСОБА_2 разом із ОСОБА_3 однією сім'єю мігрували до Німеччини, а 2013 році вона повернулася до України та після того сторони однією сім'єю не проживали. Тоді як ОСОБА_3 не було надано до суду жодного доказу того, що сторони проживали окремо останні 15 років. Крім того ОСОБА_4 вважає, що районним судом були невірно застосовано ст. 377 ЦК України, згідно якої суд визнав особистою приватною власністю відповідача вищевказаний будинок, оскільки зазначена стаття закріплює право на земельну ділянку при придбанні будинку, будівлі або споруди, розташованої на ній, але не право приватної власності одного з подружжя при поділі майна. Представник ОСОБА_2 зазначає, що будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя згідно приписів згідно ст. 60 СК України, оскільки його було побудовано в період шлюбу та право власності на нього було оформлено в період шлюбу згідно Свідоцтво про право власності, яке було видано 27.06.2008 року, а державна реєстрація права власності на вказаний будинок відбулася 26.07.2010 року. Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні вимог щодо стягнення грошової компенсації різниці вартості майна як таких, що не доведені належними доказами, судом першої інстанції безпідставно посилався на ст. ст. 57, 60 ЦПК України, оскільки ОСОБА_3 не заперечував проти вартості майна, яка була зазначена позивачем у позові, не заявляв клопотань про призначення експертиз щодо встановлення вартості майна. Також відмовляючи у стягненні грошової компенсації районний суд порушив принцип рівності часток майна дружини та чоловіка, встановлений ст. 70 СК України.

Сторони в судове засідання не з'явились, подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності за наявних у справі доказів.

Відповідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута судом на підставі ч. 2 ст. 247 та ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам процесуального закону не відповідає.

Частково задовольняючи первинний позов та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 визнав позов в частині визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 наступне майно: квартиру № АДРЕСА_3; нежитлове приміщення, площею 178,2 квадратних метрів, яке розташоване в будинку під АДРЕСА_2; гаражі під НОМЕР_3 та НОМЕР_4, які розташовані у дворі будинку під АДРЕСА_3; автомобіль MЕRCEDES BENZ державний номер НОМЕР_1.

Відмовляючи у задоволенні позову про поділ будинку під АДРЕСА_1 та стягнення з ОСОБА_3 на її користь 6 555 000 грн. у якості грошової компенсації 1/2 частки спірного будинку, та задовольняючи зустрічний позов про визнання вказаного будинку особистою приватною власністю ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що вказане майно ОСОБА_3 придбав після того, як сторони фактично припинили свої шлюбні відносини та спільного господарства не вели.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Доводи позову та апеляційної скарги, що спірний будинок було побудовано в період шлюбу та право власності на нього було оформлено в період шлюбу згідно Свідоцтво про право власності, яке було видано 27.06.2008 року, а державна реєстрація права власності на вказаний будинок відбулася 26.07.2010 року, тому вказане майно було спільним майном подружжя, спростовуються рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2016 року, яким встановлено, що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть більше п'ятнадцяти років.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що дійсно будинок під АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_3, оскільки збудований після того, як сторони подружніх відносини припинили й спільного господарства не вели.

Разом з тим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно того, що районним судом були невірно застосовано ст. 377 ЦК України, оскільки вказана норма права не регулює спірних правовідносин, а тому оскаржуване рішення необхідно змінити виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на ст. 377 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Стаття 71 СК України вказує, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно роз'яснень наданих у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ №11 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що мотивувальна частина рішення, підлягає зміні, а саме неї необхідно виключити посилання на ст. 377 ЦК України.

У зв'язку з ухваленням рішення за відсутності учасників справи, відповідно до ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07.03.2017 року - змінити, а саме виключити з мотивувальної частині посилання на ст.377 ЦК України, в решті рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29.01.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева