Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 206/6194/16-ц

провадження № 61-7384св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - Комунальний заклад «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Дніпропетровська обласна рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Комунального закладу «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2017 року у складі судді Зайченка С. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Комунальний заклад «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради (КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Дніпропетровська обласна рада, про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 грудня 2010 року № НОМЕР_1 будівля та споруди КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради є об'єктом права власності територіальних громад, селищ, міст Дніпропетровської області в особі Дніпровської обласної ради.

Будівля пансіонату складається із корпусу «А», «Б», «В».

Розпорядженням Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 23 березня 1983 року № 52р дозволено Дніпропетровському будинку-інтернату для престарілих та інвалідів (нині - КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради) проведення тимчасової реєстрації та виділено для тимчасового проживання 20 кімнат на першому поверсі правого крила блоку «Б» з окремим входом.

Вищевказані кімнати є частиною будівлі пансіонату, будь-якого статусу службових приміщень або службового гуртожитку не набули та не відокремлені у житловий фонд для населення.

З 31 січня 2000 року у кімнаті № НОМЕР_2 на першому поверсі блоку «Б», зареєстровані та постійно проживають відповідачі.

30 вересня 2016 року на адресу відповідачів направлено лист з проханням добровільно виселитися та звільнити дане приміщення, а саме кімнату № НОМЕР_2. Відповідачами цей лист було проігноровано.

На підставі викладеного та з урахуванням положень статті 116 ЖК УРСР КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради просив суд виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2017 року у задоволенні позову КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачі зареєстровані та проживають у кімнаті АДРЕСА_1 без порушень вимог житлового законодавства України, а тому правові підстави для їх виселення, передбачені положеннями статті 116 ЖК УРСР, на які посилається позивач, відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року апеляційну скаргу КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог є таким, що відповідає встановленим фактичним обставинам у справі.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи питання про правомірність вселення та проживання відповідачів у спірному приміщенні, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що кімната АДРЕСА_1 не є службовим або будь-яким іншим приміщенням, у тому числі гуртожитком, в якому може проживати особа. Вказував, що суди також не звернули увагу на те, що відповідно до вимог статей 127, 129 ЖК УРСР спірне приміщення, в якому проживають відповідачі, не є гуртожитком і ордера, який є єдиною підставою для вселення на таку житлову площу вони не мають. Висновки судів щодо набуття відповідачами права на проживання у вищевказаній кімнаті у зв'язку з трудовими відносинами ОСОБА_4 та КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради є безпідставними, як і висновки про те, що КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради є правонаступником Дніпропетровського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів, оскільки реорганізації чи ліквідації юридичної особи - інтернату не відбулось, а було змінено лише його назву.

Відзиви відповідачів на касаційну скаргу до суду не надходили.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Пунктом 4 статті 31 ЦК України та положеннями статті 109 ЖК УРСР указано на неможливість виселення особи із займаного жилого приміщення або будь-яке інше примусове позбавлення житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Вирішуючи вказаний спір, суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності позовних вимог.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 грудня 2010 року № НОМЕР_1 будівлі та споруди КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради за адресою: АДРЕСА_1, є комунальною власністю територіальних громад, селищ, міст Дніпропетровської області, в особі Дніпровської обласної ради.

Будівля КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради складається із корпусу «А», «Б», «В».

Розпорядженням Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 23 березня 1983 року № 52р дозволено проведення тимчасової реєстрації та виділено для тимчасового проживання 20 кімнат Дніпропетровського будинку-інтернату для престарілих та інвалідів (на теперішній час будівля КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради) на першому поверсі правого крила блоку «Б» з окремим входом.

Указані кімнати є частиною будівлі пансіонату та статусу службових приміщень або службового гуртожитку не мають.

З 31 січня 2000 року у кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані та постійно проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Ці відомості зазначено у тому числі у відповідях адресно-довідкового підрозділу Головного управління Державної міграційної служби, наданих на запити Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2016 року.

З матеріалів справи, зокрема копії трудової книжки ОСОБА_4, вбачається, що вона 30 червня 2010 року звільнилася з КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради, де працювала санітаркою більше десяти років (а. с. 64-70).

Колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги щодо передчасного висновку про те, що спірне житло надано відповідачам у зв'язку із перебуванням ОСОБА_4 у трудових відносинах з Дніпропетровським будинком-інтернатом для престарілих та інвалідів, оскільки матеріали справи таких відомостей не містять.

Водночас позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту самовільного вселення відповідачів у кімнату АДРЕСА_1.

Крім того, відмітки у паспортах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про реєстрацію їхнього місця проживання за вказаною вище адресою спростовують доводи заявника про незаконність дій відповідачів щодо користування спірним приміщенням та у сукупності з розпорядженням Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 23 березня 1983 року № 52р вказують на існування передумов для виділення їм кімнати для проживання.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність позивачем обставин щодо необхідності виселення відповідачів з кімнати АДРЕСА_1 на підставі статті 116 ЖК УРСР.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін на підставі частини третьої статті 401 ЦПК України, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального закладу «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник