ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1773/18 Справа № 201/344/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Деркач Н.М.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря - Панченка Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", третя особа - Державний реєстратор Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Молчанов Сергій Олександрович, про визнання недійсним звернення стягнення на предмет іпотеки та скасування державної реєстрації права власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

В порядку пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ "Укрсоцбанк", третя особа - Державний реєстратор Дніпропетровської обласної філії КП "Центр державної реєстрації" Молчанов С.О., про визнання недійсним звернення стягнення на предмет іпотеки та скасування державної реєстрації права власності на квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі продажу від 30.07.1996 року вона є власником квартири АДРЕСА_1.

03.10.2007 року між ПАТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_3, чоловіком позивача, був укладений кредитний договір № 16/33-7.

В забезпечення виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору, між ПАТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 855 від 03.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К.В., зареєстрований в реєстрі за № 2456.

У січні 2018 року вона дізналася, що банк в позасудовому порядку звернув стягнення на квартиру на підставі іпотечного договору шляхом реєстрації за собою права власності. Вважає, що відповідач неправомірно звернув стягнення на предмет іпотеки.

Ураховуючи викладене, позивач просила суд: визнати недійсним правочин про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ПАТ "Укрсоцбанк" та поновити державну реєстрацію на неї за ОСОБА_1, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії мораторію відповідно до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є незаконним, оскільки таке звернення відбулося примусово.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ПАТ "Укрсоцбанк" просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 30.07.1996 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 укладений договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений державний нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.С.

03 жовтня 2007 року між АКБ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_3, чоловіком позивача, укладений кредитний договір № 16/33-7, відповідно до умов якого банк надав у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти у сумі 80 000 доларів США зі сплатою 13,5% річних з кінцевим терміном повернення до 02 жовтня 2022 року.

В забезпечення виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору, між АКБ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 855 від 03.10.2007 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 65,2 кв.м., яка належить іпотекодавцю на праві власності, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К.В., зареєстрований в реєстрі за № 2456.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин норм Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки примусового стягнення на предмет іпотеки не відбулось.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Статтею 4 зазначеного іпотечного договору сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, іпотекодержатель (банк) має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за своїм вибором.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, а саме - Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", колегією суддів не приймаються до уваги, як безпідставні.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У справі, що переглядається, звернення стягнення на спірну квартиру як предмету іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки ОСОБА_1 надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя.

Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ "Укрсоцбанк" здійснена за згодою ОСОБА_1, що висловлена у статті 4 договору іпотеки, а тому Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, доводи ОСОБА_1 про те, що вона як іпотекодавець не надавала згоди на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя, є безпідставними.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Н.М. Деркач

Судді: Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко