Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 183/10/16

провадження № 61-376св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюта Ж. І.,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають двох малолітніх дітей: сина -

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку -

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. 13 листопада 2012 року шлюбні відносини були фактично припинені, а 10 червня 2014 року рішенням суду шлюб розірвано. З 13 листопада 2012 року вона з дітьми проживає окремо від ОСОБА_4 у м. Львові. Підставою для переїзду стали систематична агресивна поведінка ОСОБА_4 щодо неї та дітей. 05 лютого 2013 року вона з дітьми зареєструвалися АДРЕСА_1. Вказувала, що усі матеріальні витрати на утримання двох дітей здійснювала сама, а ОСОБА_4 злісно ухилявся від надання будь-якої допомоги дітям. Протягом трьох років ОСОБА_4 не надавав на дітей матеріальної допомоги, не цікавився їх життям, не опікувався ними, не надавав ніякої допомоги на їх існування і, відповідно, не сплачував аліменти. Станом на

01 жовтня 2015 року заборгованість ОСОБА_4 зі сплати аліментів складала 37 818,44 грн. Крім того, ОСОБА_4 не надавав дозволу на виготовлення проїзних документів для дітей та їх виїзду за кордон у зв'язку з поганим станом здоров'я та не надав дозволу на виїзд дітей за кордон для розвитку їх творчих здібностей, що змусило її звертатися з відповідними позовами до суду, які були задоволені.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 своєю агресивною поведінкою в сім'ї негативно впливав на виховання дітей та стан здоров'я, жорстоко поводився з нею та дітьми, був агресивним, неодноразово бив її та сина, систематично влаштовував скандали вночі, під час яких виганяв її та дітей на вулицю, викидав речі, внаслідок чого діти почали боятися батька й отримали значну психологічну травму, та з урахуванням викладеного, ОСОБА_2просила судпозбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада

2017 рокурішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що протягом тривалого часу відповідач не піклується про моральне виховання, фізичний розвиток дітей, байдуже ставиться до їх психологічного стану, не бере участі у матеріальному забезпеченні дітей, а тому позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам малолітніх дітей.

У грудні 2017 рокуОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що він прагне у зустрічах, спілкуванні та вихованні дітей, та що між ним та позивачем існує конфлікт та чинення перешкод з боку останньої у спілкуванні з дітьми.

У квітні 2018 року ОСОБА_2подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованим.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 05 червня 2004 року укладено шлюб між

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Під час шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2014 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

Встановлено, що Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова

від 28 листопада 2013 року присуджено до стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі по 800 грн на кожну дитину, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 28 серпня 2013 року, на виконання якого 30 січня 2014 року видано виконавчий лист.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2015 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2013 року в частині розміру аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 на дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 змінено, та присуджено до стягнення аліменти у розмірі по 600 грн на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 грудня 2014 року в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа відділ у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дітьми батька, який проживає окремо відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 грудня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 Встановлено спосіб участі ОСОБА_4 у вихованні дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, шляхом побачення з дітьми в першу неділю кожного місяця з

15 години до 18 години за попереднім узгодженням з ОСОБА_2 місця проведення зустрічей з дітьми та за її участі. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_4 у зустрічах з дітьми у визначений судом час. У іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року в частині визначення способу участі позивача у спілкуванні та вихованні дітей змінено та виключено з мотивувальної та резолютивної частини рішення суду висновок про необхідність попередньо узгоджувати з ОСОБА_2 місця проведення зустрічей з дітьми та за її участі. У іншій частині рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015року залишено без змін.

Встановлено, що позивач разом із дітьми ОСОБА_5, ОСОБА_6 проживає АДРЕСА_2

Згідно з висновком Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради визнано за доцільне позбавити

ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, виходячи з інтересів дітей.

Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня

2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 Постанови визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява

№ 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України

2004 року, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав на підставі статті 164 СК України, враховуючи те, що належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов'язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано.

Суд апеляційної інстанції вищевказаних обставин та норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не врахував, помилково скасувавши рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада

2017 рокускасувати, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанцій втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило