Справа № 358/440/17 Головуючий у І інстанції Тітов М. Б.
Провадження № 22-ц/780/1815/18 Доповідач у 2 інстанції Кулішенко Ю. М.
Категорія 46 25.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кулішенка Ю.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Сушко Л.П.

за участю секретаря: Гуторки А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 24 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» про визнання недійсними договорів оренди землі та скасування їх державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 2.7220 га, що знаходиться в Побережківській сільській раді, Богуславського району, Київської області з кадастровим номером НОМЕР_1.

29 грудня 2012 року від його імені було укладено договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Добробут плюс» за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв вказану земельну ділянку в строкове платне користування строком на 10 років. Спірний договір оренди землі він не підписував, намірів його укладати не мав.

Просив, на підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215 ЦК України визнати недійсним договір аренди від 29 грудня 2012 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Добробут Плюс» та скасувати його державну реєстрацію.

У березні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 2.7219 га, що знаходиться в Побережківській сільській раді, Богуславського району, Київської області з кадастровим номером НОМЕР_2.

29 грудня 2014 року від її імені було укладено договір оренди земельної ділянки ТОВ «Добробут плюс» за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв вказану земельну ділянку в строкове платне користування строком на 10 років. Спірний договір оренди землі вона не підписувала, намірів його укладати не мала.

Просила, на підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215 ЦК України визнати недійсним договір аренди від 29 грудня 2014 року укладений між ОСОБА_3 та ТОВ « Добробут Плюс» та скасувати його державну реєстрацію.

Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області від 21 квітня 2017 року вказані позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 24 січня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу та просили скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, та неправильність встановлення їх судом, порушення застосування судом норм законодавства.

В обґрунтування скарги зазначають, що позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом в межах строку позовної давності, оскільки про існування договору оренди від 29 грудня 2012 року йому стало відомо 18 червня 2014 року після отримання копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування скарги ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуваний договір оренди вона не підписувала про його існування ій стало відомо, лише на початку 2017 року. Зазначає, що суд першої інстанції вказаних обставин не врахував та прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідачем СТОВ «Добробут плюс» подано відзив на апеляційну скаргу де обґрунтування відзиву зазначається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали оригінали спірних договорів оренди та акти прийому передачі земельних ділянок у 2012 році, достовірно знали, що ТОВ «Добробут плюс» використовує їхні земельні ділянки, отримували орендну плату упродовж 2012 - 2016 років, тому звернулись до суду з пропуском строку позовної давності. Отримання орендної плати протягом тривалого часу свідчать про схвалення позивачами відповідних договорів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 357 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,7220 га, з кадастровий номер: НОМЕР_1, яка розташована на території Побрежківської сільської ради Богуславського району Київської області.

ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,7219 га, з кадастровий номер: НОМЕР_2, яка розташована на території Побрежківської сільської ради Богуславського району Київської області.

29 грудня 2012 року уповноваженою особою СТОВ «Добробут Плюс» складено три примірники договору оренди вищевказаної земельної ділянки, в якому орендодавцем зазначено ОСОБА_3. Вказаний договір оренди землі було зареєстровано державним реєстратором Реєстраційної служби Богуславського районного управління юстиції Київської області Шкарупою В.С. 10.10.2014 року (номер запису - 7336924).

29 грудня 2012 року уповноваженою особою СТОВ «Добробут Плюс» складено три примірники договору оренди вищевказаної земельної ділянки, в якому орендодавцем зазначено ОСОБА_2, який договір оренди землі особисто не підписав. Даний договір оренди землі був зареєстрований державним реєстратором Реєстраційної служби Богуславського районного управління юстиції Київської області Шкарупою В.С. 18.06.2014 року (номер запису - 6084965).

Відповідно до висновку експерта №19/8-4/280-СЕ/17 від 06.10.2017 року підписи від імені ОСОБА_2 в графах «Орендодавець» в трьох примірниках договору оренди землі від 29 грудня 2012 року та в трьох примірниках актів приймання-передачі земельної ділянки від 29 грудня 2012 року - виконані не ОСОБА_2, а іншою особою. ( а.с. 111-121).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договорів оренди земельної ділянки не підписували і їх волевиявлення на укладення цього договору не було, проте, порушені права позивачів захисту не підлягають з огляду на пропуск ним строку позовної давності та відсутністю поважних причин для його поновлення.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а відповідно до частини четвертої цієї статті правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що оскільки позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договорів оренди земельної ділянки не підписували то і їх волевиявлення на укладення цього договору не було. Відповідно такий правочин має визнаватись недійсним.

Разом з тим, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене.

Оскільки норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивачів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Верховний Суд України в правовому висновку Судової палати у цивільних справах від 11 листопада 2016 року у справі № 6-2419 цс16 висловив правову позицію та зазначив, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Системний аналіз ст. 638 ЦК України, ст. 2, п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» дає підстави для висновку про те, що моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору, а тому порушення прав позивачів розпочалося з часу укладення договорів оренди землі, коли відповідач без волевиявлення позивачів склав оспорювані договори оренди землі.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що оскільки позивачі надавали ТОВ «Добробут плюс» інформацію щодо земельних ділянок необхідну для оформлення договорів оренди землі, отримували в послідуючому орендну плату впродовж 2012-2016 років, у них були примірник спірних договорів оренди та акти прийому - передачі земельних ділянок - це об'єктивно свідчить про те, що вони знали про порушення свого права та про особу, яка його порушила у 2012 році. Саме з цього часу у них виникло право вимоги і тому позивач звернувся до суду з порушенням строків позовної давності.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції, вони були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: