КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/26032/14-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1622/2018

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 03 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Українця В.В., по справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2014 року позивач звернувся із зазначеним позовом на обґрунтування якого зазначив, що наказом ректора від 22 липня 2006 року № 69 дск ОСОБА_1 з 01 вересня 2006 року було зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ, правонаступником якого є Національна академія внутрішніх справ.

29 листопада 2007 року між позивачем, комплектуючим органом - ГУ МВС України у місті Києві та відповідачем був укладений договір № Кв-86 про підготовку фахівця, відповідно до якого відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови - відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі.

Наказом позивача від 18 червня 2010 року № 463 відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста.

Наказом ГУ МВС України в місті Києві від 18 вересня 2012 року № 527 о/с відповідача звільнено з органів внутрішніх справ на підставі поданого ним рапорту, за власним бажанням. Тобто, у порушення умов договору відповідач з власної ініціативи звільнився з органів внутрішніх справ до спливу встановленого договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання.

Враховуючи вищевикладене позивач просив стягнути на свою користь із відповідача вартість витрат пов'язаних з утриманням у навчальному закладі у сумі 20220,06 грн., а також покласти на відповідача судові витрати. (т.1 а.с.4-7)

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 проти позову заперечували та просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначили, що Національна академія внутрішніх справ є неналежним позивачем у даній справі, оскільки Законом України «Про міліцію», який був чинним на момент виникнення даних правовідносин, та Порядком відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 було визначено, що витрати пов'язані з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України відшкодовуються не навчальному закладу, а саме Міністерству внутрішніх справ України і зараховуються до спеціального фонду державного бюджету. Пунктом 4.4. укладеного між сторонами договору та ст. 18 Закону України «Про міліцію» було встановлено обов'язкову умову, що перед зверненням до суду необхідно отримати відмову особи від добровільного відшкодування витрат пов'язаних з утриманням у вищому навчальному закладі і тільки після цього звертатись з позовом до суду. Позивач не звертався до ОСОБА_1 із вимогою про відшкодування коштів, тому передчасно звернувся до суду з даним позовом. Вказували, що у наданій позивачем довідці про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ, у графі «ознайомлений» відображено не чіткий підпис, відповідач з даним документом не ознайомлювався і його не підписував. Крім цього, наданий позивачем розрахунок фактичних витрат, пов'язаних з утриманням рядового міліції ОСОБА_1 є необґрунтованим, значно перевищеним та не відповідає обставинам справи, зокрема включає період з 01 вересня 2006 року по 18 червня 2010 року, тоді як договір № Кв-86 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ, був укладений лише 29 листопада 2007 року. Позивач у розрахунку фактичних витрат, пов'язаних з грошовим забезпеченням не надав у підтвердження жодного розрахункового листка про щомісячну виплату грошових коштів за період з 01 вересня 2006 року по 18 червня 2010 року, а обмежився лише довідкою про доходи та відрахування. До довідки-витрат речового майна перемінного особового складу університету за період навчання з 01 вересня 2006 року по 18 червня 2010 року позивач не надав відомостей з підписами, які б підтверджували отримання зазначеного речового майна саме ОСОБА_1 Також позивач надаючи довідку про фактичне перебування на харчовому забезпеченні по ФПККМ НАВС курсанта міліції ОСОБА_1 в період з 01 вересня 2006 року по 18 червня 2010 року не врахував, що з 01 вересня 2007 року після першого року навчання в Академії він переїхав з гуртожитку додому і харчувався вдома. Щодо оплати комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв позивач надав розрахунок за період з 01 вересня 2006 року по 18 червня 2010 року, проте не вказав в розрахунку ще вартості кожної послуги, а також не врахував при розрахунку послуг фактичного проживання ОСОБА_1 з 01 вересня 2007 року вдома за місцем реєстрації. (т.1 а.с.112-115 т.2 а.с.13)

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 03 липня 2018 року позов Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 задоволено., стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі в розмірі 20220,06 грн. та 243,60 грн. судового збору. (т.2 а.с.22, 24-30)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 03 липня 2018 року, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. На обґрунтування скарги зазначив, що суд неповно з'ясував обставини справи, не врахував фактичних обставин та доказів, якими обґрунтовані заперечення проти позову, а тому суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову. Вказував, що на момент укладення Договору, станом на 29 листопада 2007 року діяв Закон України «Про міліцію» в редакції, яка не містила норми про відшкодування витрат у випадку звільнення за власним бажанням і лише 26 червня 2011 року статтю 18 цього Закону було доповнено нормою про відшкодування курсантами витрат Міністерству внутрішніх справ України, пов'язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі, у випадку звільнення їх за власним бажанням. Вважав, що судом було порушено його права, передбачені статтями 43 та 53 Конституції України, та не враховано рішенняКонституційного Суду України від 04 березня 2004 року за № 5-рп/2004, яким встановлено, що безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі, а також те, що відповідно до статті 1 Міжнародної конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована Законом України від 05 жовтня 2000 року № 2021-III, Держава зобов'язується скасувати обов'язкову працю і не вдаватись до будь-якої її форми. (т.2 а.с.35-37)

Представник Національної академії внутрішніх справ - Романенко О.Є. подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 03 липня 2018 року без змін. (т.2 а.с.48-51)

Відповідно до пункту 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 03 липня 2018 року розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ № 69 дск від 22 липня 2006 року ОСОБА_1 з 01 вересня 2006 року зараховано на навчання на 1 курс навчально-наукового інституту підготовки кадрів кримінальної міліції Київського національного університету внутрішніх справ. (т.1 а.с.10)

29 листопада 2007 року між Київським національним університетом внутрішніх справ (Виконавець), Головним управлінням МВС України в м. Києві (Замовник) та ОСОБА_1 (Особа) укладено договір № Кв-54 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ, відповідно до п. п. 2.1.1.-2.1.3 якого позивач зобов'язався забезпечити теоретичну та практичну підготовку фахівця згідно з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів, створити умови для навчання ОСОБА_1 та розробити програми для успішного проходження ним практик і стажування в підрозділах замовника або інших підрозділах за погодженням з замовником, забезпечити особу харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами України.

За умовами п. 2.3.5. договору особа зобов'язується після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов'язків за посадою, на яку призначена замовником, і відпрацювати не менше трьох років.

Відповідно до п. 2.3.6. вказаного договору відповідач зобов'язувався у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п. 3 цього договору відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. (т.1 а.с.8-9)

Наказом ректора Національної академії внутрішніх справ від 18 червня 2010 року № 463 ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста. (т.1 а.с.11)

Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов договору відповідача направлено на роботу до ГУ МВС України в м. Києві.

Розпорядженням Кабінету міністрів України від 27 серпня 2010 року №1709-р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» Національну академію внутрішніх справ було реорганізовано шляхом перетворення в Національну академію внутрішніх справ. (т.1 а.с.28)

Наказом начальника ГУ МВС України в місті Києві від 18 вересня 2012 року № 527 о/с старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, на підставі його рапорту від 15 серпня 2012 року, звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно з пп. «ж» (за власним бажанням). (т.1 а.с.12)

При зверненні в суд з позовом НАВС зазначено, що відповідач не виконав умови договору про відпрацювання не менше трьох років в органах внутрішніх справ, тому він має відшкодувати витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 56 Закону України &qu.4;Про вищу освіту&qu>С; від 17 січня 2002 року N 2984-III в редакції, що діяла на час навчання відповідача гарантувала випускникам вищого навчального закладу, що їх працевлаштування повинно здійснюватися за направленням вищого навчального закладу відповідно до угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником.

Відповідно до частини 7 статті 18 Закону України &q?дп;Про міліцію&q?и ;, в редакції, що діяла на час звільнення відповідача з роботи, курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що склалися між сторонами, встановлений Указом Президента України від 23 січня 1996 року №77/96 &q?зи;Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів&q?шт;, Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 &q?ін;Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням&q?вк;, яка була чинною на час навчання і звільнення відповідача.

Так, п.2 Указу встановлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Порядок працевлаштування випускників, які закінчили вищі навчальні заклади за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб, визначається угодами між ними.

Згідно з пунктами 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, в редакції, що діяла на час закінчення навчання відповідача, працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, випускник вищого навчального закладу зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менш трьох років, а в разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання.

Відповідно Порядку відшкодування курсантами та випускниками витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ (далі Порядок) затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2007 року №313, визначено механізм відшкодування особами, навчання яких за державним замовленням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України прирівнюється до проходження військової служби, витрат, пов'язаних з їх утриманням у таких закладах у разі:

- дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України у зв'язку з небажанням особи продовжувати навчання або порушенням нею дисципліни;

- відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.

Відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Порядок розрахунку витрат установлює МВС разом з Мінфіном.

Витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням Міністерства внутрішніх справ України та особою.

Відповідно до частини 1 пункту 6 Порядку, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати, їх стягнення здійснюється в судовому порядку.

Отже, розглядаючи спір по суті, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач в період навчання на здобуття вищої освіти за державним замовленням за спеціальністю &q?ст;Правознавство&qug=; перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням відповідних комунальних послуг.

Безпідставними є посилання на те, що вищевказані норми Закону та підзаконних нормативно-правових актів нібито суперечать Конституції України.

Так, частиною 4 статті 53 Конституції України встановлено, що громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Як роз'яснив Конституційний Суд України в рішенні від 04 березня 2004 року №5-рп/2004 безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі (частина четверта статті 53 Конституції України) в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державного замовлення).

Разом з тим, надання державою особі безоплатної освіти передбачає виникнення права держави на результати трудової діяльності особи, яка здобула вищу освіту за державним замовленням.

Укладаючи угоду з вищим навчальним закладом про надання освітніх послуг за державним замовленням, особа (абітурієнт) бере на себе відповідні зобов'язання, які випливають із вимог нормативно-правових актів в даній сфері і передбачені самими угодами про надання освітніх послуг, а саме зобов'язання після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати за направленням не менше ніж три роки (замість чого отримують вищу освіту безкоштовно).

Вступаючи на навчання за державним замовленням та укладаючи відповідну угоду, особа-абітурієнт є обізнаною із фактом необхідності відпрацювання певного строку після закінчення навчання, а тому, у випадку неприйнятності місця майбутньої роботи, має законну можливість відмовитися від укладення даної угоди.

Задовольняючи позов Національної академії внутрішніх справ в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із наданого представником позивача розрахунку витрат, який здійснено відповідно ч. 1, 2 п. 5 Порядку відшкодування, згідно якого витрати у повному обсязі відшкодовуються за період, що перевищує строк строкової служби (1 рік), а за період, що зараховується в строк військової служби - лише витрати, що складають різницю між витратами на утримання курсанта та витратами на утримання військовослужбовця.

Грошове забезпечення відповідача розраховане як вартість витрат, що підлягають відшкодуванню за грошове утримання, становить 8433,35 грн. та нараховані за період з вересня 2007 року по червень 2010 року (виключено 1 рік, прирівняний до періоду строкової військової служби) на підставі довідок про доходи та відрахування.

Витрат на продовольче забезпечення - витрати на харчування, які підлягають відшкодуванню, становлять 4485,49 грн. Вони нараховані за період навчання з вересня 2006 року по червень 2010 року. За перший навчальний рік, який зараховується в строк військової служби врахована лише вартість, що складає різницю між витратами на харчування курсанта та витратами на утримання військовослужбовця. За наступні роки навчання зарахована повна вартість харчування.

В матеріалах справи відсутні докази, що відповідач подавав рапорт чи письмові звернення про відмову від харчування, тому на нього готувалися обіди та відповідач мав право їх використовувати.

Витрати на речове забезпечення в сумі 1375,89 грн. розраховувались на підставі довідки-витрат речового майна перемінного складу за 2006-2010 роки.

Витрати на оплату комунальних послуг та спожитих відповідачем енергоносіїв розраховано виключно за період навчання, що перевищує термін строкової служби, без врахування періодів перебування у відпустках та їх розмір становить 5925,33 грн.

За наданою позивачем до суду довідкою, розмір фактичних витрат, пов'язаних з навчанням ОСОБА_1 у навчальному закладі складає 22 538,05 грн., проте позивачем заявлено до відшкодування 20220,06 грн., з яких: грошове забезпечення - 8433,35 грн. (без врахування періоду з 01.09.2006 року по 31.08.2007 року, продовольче забезпечення - 4485,49 грн., речове забезпечення - 1375,89 грн., оплата комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв - 5925,33 грн. (без врахування періоду з 01.09.2006 року по 31.08.2007 року).

Власного розрахунку по цим витратам відповідачем не надано.

ОСОБА_1 був ознайомлений під особистий підпис із довідкою та розміром фактичних витрат, пов'язаних з навчанням у навчальному закладі - 22 538,05 грн., про що свідчить його підпис. (т.2 а.с.10)

Цих обставин апелянт не заперечував і в поданій ним скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, позивач як сторона договору, правомірно звернувся з позовом про стягнення понесених витрат на навчання відповідача, який добровільно не виконав умови укладеного договору та відмовився від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.

Пунктами 3.1, 3.2 договору передбачено, що дострокове розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України у зв'язку з відрахуванням особи з Київського національного університету внутрішніх справ та звільнення з органів внутрішніх справ: за власним бажанням без поважних причин; через неуспішність; за порушення дисципліни, а також відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання є підставами відшкодування фактичних витрат на підготовку.

Згідно з п. 4.1. договору відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. (т.1 а.с.8-9)

Договір № Кв-86 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ від 29 листопада 2007 року було укладено між Київським національним університетом внутрішніх справ (Виконавець), Головним управлінням МВС України в м. Києві (Замовник) та ОСОБА_1 (Особа), який є цивільно-правовим договором. Розпорядником коштів, які виділяються із бюджету для підготовки спеціалістів органів внутрішніх справ є університет, а кошти, які просить стягнути позивач з відповідача, відшкодовуються МВС України або підпорядкованим йому підрозділам, яким у даному випадку виступає Національна академія внутрішніх справ, а відтак є належним позивачем у справі.

З огляду на зазначене, встановивши фактичні обставини справи, колегія суддів прийшла до висновку що позовні вимоги Національної академії внутрішніх справ є обґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ після закінчення навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі, а, отже, він повинен відшкодувати понесені фактичні витрати, пов'язані з його утриманням у навчальному закладі.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судом рішення, тому з огляду на вимоги ст. 375 ЦПК України, колегія суддів їх відхилила.

З огляду на положення пункту 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах за виключенням обставин, які передбачені цією статтею.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 03 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Дата складання повного судового рішення - 30 жовтня 2018 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова