Справа № 146/1551/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"24" жовтня 2018 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.,

з участю секретаря судового засідання Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду в смт Томашпіль цивільну справу

ім'я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Олександрівська сільська рада Томашпільського району Вінницької області

вимоги позивача: про перерозподіл спадщини та визнання права на спадкове майно

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

представники відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_9

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

7 грудня 2017 року ОСОБА_1, звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право на спадкове майно, що залишилося після смерті її матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Олександрівка Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної частки (паю) площею 3,85 га, що розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, відповідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, виданого Олександрівською сільською радою Томашпільського району Вінницької області.

Даний позов обґрунтовано наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Олександрівка Томашпільського району Вінницької області померла ОСОБА_7, яка є матір'ю позивача.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на земельну частку (пай) площею 3,85 га, відповідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, що підтверджується довідкою відділу Держгеокадастру у Томашпільському районі та довідкою Олександрівської сільської ради Томашпільського району.

Позивач вказує, що вона є єдиним спадкоємцем матері і відповідно до діючого на момент смерті матері законодавства спадщину прийняла, що також підтверджується довідкою Олександрівської сільської ради.

Позивач вирішила належним чином оформити свої права на спадкове майно, однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку з відсутністю оригіналів на спадкове майно на ім'я спадкодавця.

22 травня 2018 року позивачем ОСОБА_1 подано заяву про збільшення розміру позовних вимог із позовною заявою, в якій вона просить перерозподілити спадщину, яка залишилася після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, визнавши за нею в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай) площею 3,85 на, що розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належної на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 ОСОБА_7 та передати дану спадщину їй в натурі.

Позовну заяву про перерозподіл спадщини позивачем обгрунтовано наступним.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. За ч.2 ст.1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За ч.3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР від 18.07.1963р., для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» надано такі роз'яснення: Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (Прикінцеві та перехідні положення ЦК України). В даному випадку, за сукупністю обставин підлягають до застосування правила книги шостої Цивільного кодексу України.

Рішенням сільської ради прийнято дану земельну ділянку у комунальну власність територіальної громади. Оскільки спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_7 визнана відумерлою та передана у власність територіальної громади села, позивач має право на перерозподіл цієї спадщини у відповідності до ст. 1280 ЦК України. Так, відповідно до ч.2 ст.1280 ЦК України, якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію. У ч. 2 ст. 1280 ЦК йдеться про ситуацію, коли спадщина була визнана судом відумерлою і перейшла до територіальної громади за наявності підстав, передбачених ст. 1277 ЦК України. Оскільки перерозподіл спадщини є повторним її розподілом, то на нього поширюються норми книги 6 ЦК України щодо розподілу спадщини включно з правилами про переважні права окремих спадкоємців на виділ їм спадкового майна в натурі (ст. 1279 ЦК України), а саме: переважне право спадкоємців, які протягом не менш як одного року до часу відкриття спадщини проживали разом зі спадкодавцем однією сім'єю, на виділ їм у натурі предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку в розмірі частки у спадщині. Ст. 8 ЦПК України визначено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст.8). Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України (ч.2 ст.8). Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права) (ч.8 ст.8). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч.9 ст.9). Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський Суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 за заявою N 31443/96 у справі "Броньовський проти Польщі" зазначив, що принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя. Способи захисту цивільних прав зазначені у ст. 16 ЦК України, згідно якої надано право кожній особі звертатися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав можуть бути визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Ч. 4 ст. 319 ЦК України визначає, що власність зобов'язує. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В даному випадку, належна позивачу спадщина визнана відумерлою з передачею спадкового майна до комунальної власності територіальної громади.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 13 грудня 2017 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 10-20 годину 12 лютого 2018 року.

13 грудня 2017 року судом направлено запит до Державного нотаріального архіву Вінницької області щодо наявності чи відсутності спадкової справи після померлої ОСОБА_7

Ухвалою Томашпільського районного суду від 26 грудня 2017 року в зв'язку з набранням чинності ЗУ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, яким внесено зміни до ЦПК України, який викладено в новій редакції, продовжено розгляд справи зі стадії розгляду справи.

10 січня 2018 року отримано відповідь Державного нотаріального архіву Вінницької області, з якої вбачається, що спадкову справу після померлої ОСОБА_7 не виявлено.

6 лютого 2018 року до суду надійшла заява сільського голови Олександрівської сільської ради про розгляд справи у їхній відсутності.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 12 лютого 2018 року відкладено розгляд справи на 08-30 годину 15 березня 2018 року.

12 лютого 2018 року отримано відповідь Державного нотаріального архіву Вінницької області, з якої вбачається, що спадкову справу після померлої ОСОБА_7 не виявлено.

15 березня 2018 року отримано заяву позивача про долучення до матеріалів справи довідки Олександрівської сільської ради.

15 березня 2018 року отримано заяву представника позивача ОСОБА_2 про розгляд справи у його відсутності.

15 березня 2018 року розгляд справи відкладено на 18 квітня 2018 року на 08-30 годину.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 18 квітня 2018 року розгляд справи відкладено на 10-40 годину 22 травня 2018 року в зв'язку з подачею представником відповідача рішення Томашпільського районного суду від 14 лютого 2012 року про визнання спадщини відумерлою, рішенням № 262 Олександрівської сільської ради від 31.03.2014 35 сесії 6 скликання «Про затвердження технічної документації із землеустрою по відновленню меж земельних ділянок, які перейшли у комунальну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва Олександрівської сільської ради на підставі рішень Томашпільського районного суду, з якими представник позивача забажав ознайомитися.

22 травня 2018 року позивачем ОСОБА_1 подано заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 22 травня 2018 року відкладено розгляд справи на 11-00 годину 11 липня 2018 року в зв'язку з клопотанням представника відповідача про узгодження збільшених позовних вимог із сільським головою

11 липня 2018 року розгляд справи перенесено на 24 жовтня 2018 року на 09-20 годину.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 змінений позов підтримали за обставин, наведених у ньому, попросили його задовольнити.

Голова Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області Чувпенюк В.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення, пояснюючи, що земельна частка (пай) померлої ОСОБА_7 визнана як відумерла спадщина рішенням Томашпільського районного суду від 14.02.2012. Рішенням № 262 Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області від 31 березня 2014 року затверджено технічну документацію із землеустрою по відновленню меж земельних ділянок, які перейшли у комунальну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва по Олександрівській сільській раді на підставі рішень Томашпільського районного суду, виготовлено технічну документацію із землеустрою по відновленню меж земельних ділянок, серед яких земельна ділянка померлої ОСОБА_6

Окрім того, від дня смерті ОСОБА_7 ОСОБА_1 жодного разу не приїжджала в с.Олександрівка, окрім як на похорони, до сільської ради не зверталася з відповідними заявами.

На запитання головуючого сільський голова повідомив, що довідку сільської ради від 1 грудня 2017 року про те, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7, було видано не ним, а секретарем, яка працює в сільській раді недавно і вона не знала фактичних обставин справи, тому просить дану довідку вважати не дійсною.

Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності.

Статтею 8 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право на ефективне відновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення його основних прав, наданих їй конституцією або законом.

В силу статті 17 Загальної декларації прав людини кожна людина має право володіти майном як одноосібно, так і спільно з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Олександрівка Томашпільського району Вінницької області померла ОСОБА_7 (а.с.4).

В цей час діяв ЦК УРСР (1963 року), який відповідно підлягає застосуванню для вирішення цих спірних правовідносин.

За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об'єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст.529 ЦК УРСР 1963 року-перша черга спадкоємців за законом-при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР (1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).

Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Ст. 5 ЗК України в редакції 1990 року визначала, що право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо спадкового майна.

Факт родинних відносин між спадкодавцем і спадкоємцем підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про одруження останньої, з якої вбачається, що ОСОБА_7 є матір'ю ОСОБА_1 (а.с.5, 6).

Отже, позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом першої черги спадкування на спадкове майно, що залишилося після смерті її матері ОСОБА_7

Згідно довідки відділу у Томашпільському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 27.11.2017, ОСОБА_7 належала земельна частка (пай) по Олександрівській сільській раді за порядковим номером реєстрації № 542 площею 3,85 ум.кад.га. відповідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, що розташована на території Олександрівській сільської ради (а.с.7).

Як вбачається із копії рішення Томашпільського районного суду від 14 лютого 2012 року вирішено: визнати відумерлою і передати у власність територіальної громади с. Олександрівки Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області спадщину після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Олександрівці Томашпільського району Вінницької області до складу якої входить земельна ділянка площею 3,85 гектара, вартістю 38156,80 грн., що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (а.с.33-34).

З даного рішення вбачається, що у січні 2012 року прокурор Томашпільського району, який діє в інтересах Олександрівської сільської ради Томашпільського району, звернувся із цією заявою, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Олександрівці Томашпільського району Вінницької області померла ОСОБА_7. Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої входить земельна ділянка площею 3,85 гектара, вартістю 38156,80 грн., що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району та належала ОСОБА_7, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, який 27 грудня 1995 року виданий Томашпільською районною державною адміністрацією Вінницької області. Спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_7 не було успадковане. З часу відкриття спадщини минулого більше одного року і жоден із спадкоємців з заявами про її прийняття чи відмову від прийняття не звернувся.

За таких обставин заявлені вимоги прокурора були задоволенні.

Олександрівською сільською радою було виготовлено технічну документацію із землеустрою по відновленню меж земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва Олександрівській сільській раді (а.с.35).

Відповідно до норм ст. 550 ЦК УРСР, строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Тобто, при пропущенні строку для прийняття спадщини, позивачу необхідно було звернутися до суду із позовом про продовження строку для прийняття спадщини, вказавши поважність причин їх пропуску.

З таким позовом ОСОБА_1 до суду не зверталася в момент дії ЦК УРСР 1963 року.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24 червня 1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), передбачений ст.549 ЦК (1540-06) шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. (Абзац перший пункту 4 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 13 ( v0013700-92) від 25.12.92 ).

Позивач ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду мотивуючи тим, що вона відповідно до діючого на момент смерті ОСОБА_7 законодавства спадщину прийняла, що підтверджується довідкою Олександрівської сільської ради № 430 від 01.12.2017, однак дану довідку суд до уваги не приймає, оскільки, як пояснив в судовому засіданні голова Олександрівської сільської ради, дану довідку видано помилково, в зв'язку з чим просив вважати її недійсною.

Керуючись положеннями ст. ст. 77,79 ЦПК України суд довідку Олександрівської сільської ради № 430 від 01.12.2017 не бере до уваги, тому як критично відноситься до зазначених вище письмових доказів, наданих позивачем до справи в обґрунтування позовних вимог.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Як вбачається із відповіді нотаріуса від 7 грудня 2017 року на заяву ОСОБА_1, останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на ім?я спадкодавця (а.с.9).

Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається із відповіді Державного нотаріального архіву Вінницької області від 28 грудня 2017 року на запит суду від 13 грудня 2017 року, спадкову справу після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 не виявлено (а.с.14).

Тобто, ОСОБА_1 відповідно до діючого на момент смерті ОСОБА_8 законодавства не вступила в управління або володіння спадковим майном або його частиною.

Отже, позивач ОСОБА_1 своєчасно спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_7 не прийняла, тобто свідомо, за відсутності будь-яких перешкод не вчинила дії для з'ясування наявності спадкового майна та прийняття спадщини у встановленому законом строку.

Відповідно норм ст. 555 ЦК УРСР, спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави:

1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі;

2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом;

3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини;

4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу);

5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

До 2012 року ніхто із спадкоємців після смерті ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини не звернувся, тому в січні 2012 року прокурор Томашпільського району, який діє в інтересах Олександрівської сільської ради Томашпільського району, звернувся до Томашпільського районного суду із заявою паро визнання спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_7, відумерлою

За змістом ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

За таких обставин заявлені вимоги прокурора були задоволені, визнано відумерлою і передано у власність територіальної громади с. Олександрівки Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області спадщину після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Олександрівці Томашпільського району Вінницької області, до складу якої входить земельна ділянка площею 3,85 гектара, вартістю 38156,80 грн., що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області.

Рішення Томашпільського районного суду від 14 лютого 2012 року про визнання спадщини відумерлою скасовано не було, відповідно не було підстав про скасування державної реєстрації права власності за територіальною громадою Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області на спірну земельну ділянку.

Посилання позивача на те, що оскільки спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_7, визнана відумерлою та передана у власність територіальної громади села, вона має право на перерозподіл цієї спадщини у відповідності до ст. 1280 ЦК України, суд вважає без підставним, виходячи з наступного.

Нормою статті 41Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 1280 ЦК України якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року у разі коли після спливу строку для прийняття спадщини та роподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці, такі спадкоємці мають право вимагати передання їм частки в натурі шляхом перерозподілу майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. При переході за цих обставин спадкового майна як відумерлої спадщини до територіальної громади такий спадкоємець має право вимагати його передання в натурі, а у разі його продажу має право на грошову компенсацію на підставі статті 1280 ЦК.

Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України не застосовуються.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26.09.2012 р. № 6-85цс12.

Однак, суд вважає, що підстав для застосування ст. 1280 ЦК України щодо перерозподілу спадщини в даному випадку немає, оскільки питання щодо спадщини ОСОБА_7, яка померла в ІНФОРМАЦІЯ_3 регулюються нормами ЦК УРСР (1963р).

Перехід спадщини, визнаної судом відумерлою, не можна визнати спадкуванням і відповідні положення про спадкування на нього не поширюються. Положеннями ч.2 ст.1280 ЦК України лише передбачена можливість застосувати до цих випадків конструкцію перерозподілу спадщини.

Перелік способів перерозподілу спадщини є вичерпним і не може бути розширений.

За змістом ч.2 ст.1280 ЦК України способи перерозподілу спадщини сформульовано законодавцем так, щоб застосовувати їх шляхом виключення одного способу іншим, вирішення питання про передання частини майна в натурі, а за неможливості цього про сплату грошової компенсації.

Спосіб розпорядження майном, його оплатний чи безоплатний характер у такому випадку значення не мають.

Сплату грошової компенсації слід розуміти ширше не тільки за умови продажу, а й іншого відчуження територіальною громадою майна, що перейшло до неї як відумерле.

На це обґрунтовано звертається увага у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-32цс12, в якій міститься вказівка на те, що у разі ж продажу (відчуження іншим способом) спадкового майна особою, на користь якої було видано свідоцтво про право на спадщину, як спосіб захисту інтересів спадкоємців судом може бути застосовано передання їм частки в натурі шляхом перерозподілу майна, що збереглося, або сплати грошової компенсації (ст. 1280 ЦК України).

Спадщина після смерті ОСОБА_7 відкрилася в 1997 році, тому суд не може застосовувати положення Цивільного кодексу України 2003 року.

Згідно з п. 5 прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої даної Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Тобто, правила книги шостої Цивільного кодексу України можуть бути застосовані лише до спадщини, яка відкрилася і не була прийнята ніким із спадкоємців право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст. ст. 529-531 Цивільного кодексу УРСР.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності Цивільного кодексу УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 Цивільного кодексу УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. Цивільний кодекс УРСР не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

У такому разі суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не має права на перерозподіл спадщини.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням вищезазначеного, зокрема, враховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_7 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2, жоден із спадкоємців не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, в тому числі і позивач ОСОБА_1, в даній справі суд не може застосовувати положення Цивільного кодексу України 2003 року, а тому суд приходить до висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог, у зв'язку з чим позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, судові витрати в даній справі не відшкодовуються і залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1216, 1218, 1220, 1222, 1223, 1225, 1261, 1268, 1280 ЦК України, ст.ст. 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 12, 13, 76-89, 90, 95, 141-142, 163, 263, 265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про перерозподіл спадщини та визнання права на спадкове майно відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування (ім'я) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:

позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с.Олександрівка Томашпільського району Вінницької області, НОМЕР_1, виданий 24.09.1998 Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області, РНОКПП, адреса: АДРЕСА_1

відповідач: Олександрівська сільська рада Томашпільського району Вінницької області, адреса: 24220, Вінницька область, Томашпільський район, с.Олександрівка, вул. Пшеничнюка, 3.

Суддя: О. В. Пилипчук

Повний текст рішення виготовлено 29 жовтня 2018 року.