Провадження № 2/761/2745/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Рибака М.А.

за участю секретаря Малашевського О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Мінко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в залі судових засідань справу за позовом ОСОБА_1 до Національного музею історії України про визнання наказу незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Національного музею історії України (далі по тексту - відповідач, НМІУ) про визнання наказу незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 13.07.1981 року працював в Національному музеї історії України, з 2005 року на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею. Має фахову освіту історика та архівіста, що підтверджується дипломом Свердловського державного університету, виданого в 1991 році.

19.06.2017 року наказом генерального директора Національного музею історії України № 88-к від 19.06.2017 року позивача було звільнено з роботи з посади завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та скорочення штату працівників.

Підставами для видання наказу були Наказ НМІУ № 330 від 28.10.2015 року «Про Структуру Національного музею історії України», Наказ НМІУ № 356 від 31.12.2015 року «Про внесення змін до структури Національного музею історії України», Наказ НМІУ № 358 від 01.12.2015 року «Про затвердження штатного розпису».

Позивач вважав, що наказ про його звільнення є незаконним, порушує його права та законні інтереси як працівника, з огляду на наступне.

Роботодавцем про звільненні позивача 19.06.2017 року не було додержано норм законодавства про працю при проведенні організаційних заходів зі зміни штатного розпису та вивільнення працівників, а саме: 28.10.2015 року генеральним директором НМІУ Сосновською Т.В. виданий наказ № 330 «Про Структуру Національного музею історії України», яким оголошено структуру НМІУ, затверджену та введену в дію з 26.10.2015 року наказом Міністерства культури № 844 від 27.10.2015 року, разом з тим, з тексту вказаного Наказу № 330 від 28.10.2015 року вбачається, що Відповідач у визначений законом строк не звернувся до профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Національного музею історії України з питання запланованого звільнення працівників у зв'язку із скороченням штату, не надав інформації про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватись, про строки проведення звільнення.

29.12.2015 року наказом Міністерства культури України від 29.12.2015 року № 1124 «Про запровадження штатного розпису Національного музею історії України» з 26.10.2015 року затверджений штатний розпис, в якому скорочено посаду завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею, та введено аналогічну за трудовою функцією посаду завідувача відділу інформаційно-технічного супроводу. Затвердження штатного розпису в новій редакції не змінило основних завдань і функцій структурних підрозділів, в т.ч. і в відділі в якому працював позивач, а виразилося лише у формальній зміні їх назв, також не нова редакція штатного розпису не змінила функціональних обов'язків та трудових функцій працівників. Водночас, організаційні заходи зі зміни структури НМІУ затверджені Міністерством культури, не передбачають скорочення чисельності штату, що прямо вказано в листі першого заступника Міністра культури України І.Д. Ліхового № 191/10-3/13-16 від 21.01.2016 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22.02.2017 року, яке було залишене без змін Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13.06.2017 року було визнано незаконним звільнення позивача з роботи згідно із наказом від 25.07.2016 року № 131/4-к на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

23.02.2017 року первинній профспілковій організації НМІУ було надано повідомлення відповідача про зміни в штатному розписі, що мали місце в 2015 року та виведення посади завідувача науково-технічного відділу провадження аудіовізуальної техніки музею, яку займає ОСОБА_1

23.05.2017 року позивачу було надано зміни до попередження від 23.02.2017 року та попередженого про дату його звільнення 19.06.2017 року у зв'язку із тим, що 18.05.2017 року НМІУ отримано інформацію про обрання ОСОБА_1 головою профспілкової організації музею.

19.06.2017 року позивачем було подано заяву про переведення з посади завідувача науково-технічного відділу провадження аудіовізуальної техніки музею на посаду завідувача філіалу НМІУ музейно-культурного центру «Мистецькі шедеври України», в якому позивачу було відмовлено лити стом відповідача від 19.06.2017 року № 10 з огляду на невідповідність кваліфікаційним вимогам.

Окрім того, рішення відповідача про звільнення позивача з роботи було прийнято без погодження із первинною профспілковою організацією, оскільки рішенням профспілкового комітету від 29.05.2017 року № 03 було відмовлено в наданні згоди на розірвання трудового договору із ОСОБА_1

Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 наказом № 88-к від 19.06.2016 року, виданим Національним музеєм історії України; поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України з 19 червня 2017 року; стягнути з Національного музею історії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.06.2017 року по день ухвалення рішення у справі; 4) відшкодувати з Національного музею історії України на користь ОСОБА_1 фактично понесені судові витрати на правову допомогу адвоката.

Ухвалою суду від 30.08.2017 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду на 26.09.2017 року.

25.09.2017 року відповідачем було подано апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30.08.2017 року про відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 09.11.2017 року апеляційну скаргу відповідача було повернуто заявнику, а справу було призначено до судового розгляду на 17.01.2018 року.

17.01.2018 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

17.01.2018 року від представником позивача було надано суду заяву щодо долучення доказів по справі.

06.06.2018 року від представником позивача було надано суду заяву щодо долучення доказів по справі.

06.06.2018 року відповідачем було надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити в задоволенні позову та зазначав, що зв'язку із змінами в організації виробництва і праці Національного музею історії України, відповідно до Наказу Міністерства культури України № 844 від 27.10.2015р. «Про затвердження структури Національного музею історії України», Наказу Національного музею історії України № 330 від 28.10.2015 року «Про Структуру Національного музею історії України», наказу Міністерства культури України № 1118 від 29.12.2015 року «Про внесення змін до структури Національного музею історії України», Наказу Національного музею історії України № 356 від 31.12.2015 року «Про внесення змін до структури Національного музею історії України», Наказу Міністерства культури України від 29.12.2015р. № 1124 «Про затвердження штатного розпису Національного музею історії України з 26 жовтня 2015р.», наказу Національного музею історії України № 358 від 31.12.2015р. «Про затвердження штатного розпису» відбулись зміни в структурі та штатному розписі музею, що спричинило зміни істотних умов праці частини працівників, внаслідок цих змін в новому штатному розписі виведені деякі категорії посад, в т.ч. і посада Позивача - завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею. Так, згідно змін в структурі Музею з'явились нові відділи, змінилась кількість секторів, деякі категорії посад, в т.ч. займана Позивачем виведені з структури (фактично скорочені) як такі, що не виконували своїх функцій, передбачених науковим статусом відділів, новий штатний розпис кардинально змінив функціонал та завдання майже усіх підрозділів. Вимоги та функції завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки та завідувача відділу інформаційно-технічного супроводу є кардинально різними як по кваліфікаційно-освітнім вимогам так і по функціональним обов'язкам. Так, проведені зміни у Відповідача не передбачали скорочення чисельності працівників, усім працівникам посади, яких були скорочені, пропонувались інші посади, яким вони відповідають за освітньо-кваліфікаційним ознаками.

Відповідачем у встановленому законом порядку було вручено ОСОБА_1 попередження із повідомленням про необхідність обрання посади відповідно до освіти, кваліфікації, досвіду та продуктивності праці від 23.02.2017 року та зокрема, запропоновано посаду методиста І категорії сектору методології музейної роботи відділу науково-методичної роботи, проте позивач відмовився від неї, бажаючи бути призначеним на посаду, що не відповідала його кваліфікації.

Позивача було попереджено відповідачем про звільнення, а також у встановленому порядку направлено звернення до профспілкової організації, відмова якої у звільненні не було належним чином обґрунтованою.

В подальшому, з огляду на відмову позивача обрати одну із вакантних посад у НМІУ, наказом від 19.06.2017 року № 88-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Так, згідно п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження.

За таких обставин, з урахуванням думок учасників судового розгляду, враховуючи значення справи для сторін, суд прийшов до висновку, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні 06.06.2018 року судом було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду справи по суті на 07.08.2018 року.

07.08.2018 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалі справи доказів, які не були подані раніше з поважних причин.

Судовий розгляд справи по суті було відкладено на 25.09.2018 року у зв'язку із заявленням клопотання позивача про витребування додаткових доказів по справі, яке було судом задоволено.

28.08.2018 року від представника позивача надійшов розрахунок середнього заробітку позивача за весь час розрахунку при звільненні.

25.09.2018 року судове засідання було відкладене на 16.10.2018 року у зв'язку із невиконанням відповідачем вимог ухвали суду про витребування доказів.

25.09.2018 року судом було постановлено ухвалу накладення на відповідача штрафу в сумі 528,60 грн. за неподання доказів суду без поважних причин.

10.10.2018 року від відповідача надійшла заяву про приєднання доказів до матеріалів справи на виконання ухвали суду від 25.09.2018 року.

В судовому засіданні 16.10.2018 року позивач та його представник позов підтримали та просили суд про його задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні за безпідставністю.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 13.07.1981 року позивач працював в Національному музеї історії України, а з 01.01.2005 року - на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею на підставі Наказу № 14-к від 14.03.2005 року, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_2, яка наявна в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22.02.2017 року у справі № 761/30582/16-ц, яке було залишене без змін Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13.06.2017 року, а також постановою Верховного Суду від 16.04.2018 року, було частково задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до Національного музею історії України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 згідно наказу №131/4-к від 25 липня 2016року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України з 25 липня 2016 року. Стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 липня 2016 року по 22 лютого 2017 року у розмірі 72361,64грн. без вирахування податків і обов'язкових платежів.

Наведеним рішенням суду було встановлено, що в рішенні профспілкового комітету ППО Національного музею історії України про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 від 20.07.2016 року не наведено належних обґрунтувань такої відмови з посиланням на відповідні докази на їх підтвердження, відтак роботодавець у відповідності до ст. 43 КЗпП України мав право звільнити ОСОБА_1 без згоди профспілкового комітету ППО Національного музею історії України та вищестоящої профспілки.

Окрім того, судом було встановлено, що посади завідувача відділу інформаційно-технічного супроводу та завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею є різними посадами як за кваліфікаційними вимогами до кандидатів на їх зайняття, так і щодо функціональних обов'язків кожної з вказаних посад.

Вказаним судовим рішенням також було встановлено, що надаючи позивачу відмову в переведенні на посаду завідувача філіалу НМІУ - Музейно-культурного центру «Мистецькі шедеври України», відповідачем не було надано ОСОБА_1 перелік всіх наявних на цей день вакантних посад в Національному музею історії України станом на 25.07.2016 року.

Саме це слугувало підставою для поновлення позивача на роботі, оскільки суд виходив з того, що відповідачем було порушено порядок, передбачений ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо вжиття заходів по працевлаштуванню працівника, зокрема не надав ОСОБА_1 переліку вакантних посад, які існували станом на час звільнення останнього 25.07.2016 року, а тому суд вважав, що звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України є незаконним.

Також судами було встановлено, що відповідно до п.п. 4.1.Статуту Національного музею історії України, затвердженого Наказом Міністерства культури і туризму України від 29.10.2008р. № 1170/0/16-08 з відповідними змінами, погодженого Загальними зборами членів трудового колективу Національного музею історії України протоколом від 27.08.2008р. № 9 організаційна структура Музею затверджується Органом управління майном за поданням Генерального директора Музею.

З метою оптимізації роботи Національного музею історії України генеральним директором Музею розроблено нову Структуру Музею, яку листом від 17.09.2015р. № 606 направлено до Міністерства культури України для затвердження (а.с.18 т.1).

Наказом Міністерства культури України від 27.10.2015 року № 844 «Про затвердження структури Національного музею історії України» відповідно до статті 8 Закону України «Про музеї та музейну справу», п.п. 4.1. Статуту Національного музею історії України, затвердженого наказом Міністерства культури України від 29.10.2008р. № 1170/0/16-08 та у зв'язку із клопотанням Національного музею історії України від 17.09.2015р. № 606 та від 05.10.2015р. № 672, в межах повноважень, визначених Положенням про Міністерство культури України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014р. № 495, затверджено та введено в дію з 26.10.2015р. структуру Національного музею історії України, та наказано генеральному директору Національного музею історії України забезпечити підготовку штатного розпису відповідно до затвердженій цим наказом структурі

Наказом Національного музею історії України від 28.10.2015р. № 330 «Про Структуру Національного музею історії України» відповідно Наказу Міністерства культури України № 844 від 27.10.2015р. «Про затвердження структури Національного музею історії України» з 26.10.2015р. оголошено структуру Національного музею історії України, яка затверджена та введена в дію Наказом МКУ № 844 від 27.10.2015р. з 26.10.2015р., та наказано зокрема 28.10.2015р. відділу кадрів, відповідно до вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» листами під розпис повідомити Первинну профспілкову організацію НМІУ та первинну профспілкову організацію «Новий час» НМІУ про введення в дію нової структури музею, що в подальшому обумовить зміни істотних умов праці.

Наказом Міністерства культури України від 29.12.2015р. № 1118 «Про внесення змін до структури Національного музею історії України» відповідно до статті 8 Закону України «Про музеї та музейну справу», п.п. 4.1. Статуту Національного музею історії України, затвердженого наказом Міністерства культури України від 29.10.2008р. № 1170/0/16-08 (із змінами, що є невід'ємною частиною Статуту, затвердженими наказом Міністерства культури України від 12.01.2012р. № 18) та у зв'язку із клопотанням Національного музею історії України від 25.11.2015р. № 844, в межах повноважень, визначених Положенням про Міністерство культури України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014р. № 495, внесено зміни до структури Національного музею історії України, затвердженої наказом Міністерства культури України від 27.10.2015р. № 844 (а.с.34 т.1), зокрема виведено сектор екскурсійного обслуговування НМІУ Відділу екскурсійного обслуговування; сектор екскурсійного обслуговування філіалу НМІУ - Музей історичних коштовностей України Відділу екскурсійного обслуговування; Філіал НМІУ - Музей історичних коштовностей України, науково-дослідний відділ «Історія ювелірного мистецтва в Україні» та введено філіал НМІУ - Музей історичних коштовностей України, науково-дослідний відділ «Історія ювелірного мистецтва в Україні», відділ екскурсійного обслуговування філіалу НМІУ - Музей історичних коштовностей України, відділ молодшого музейного персоналу філіалу НМІУ - Музей історичних коштовностей України.

Наказом Міністерства культури України від 29.12.2015 року № 1124 «Про затвердження штатного розпису Національного музею історії України з 26 жовтня 2015 року» відповідно до Порядку формування та подання на затвердження штатних розписів та змін до штатних розписів підприємств, установ, організацій, що фінансуються з Державного бюджету України та належить до сфери управління Міністерства культури України, затвердженого наказом Міністерством культури України від 12.03.2014р. № 142, наказу Міністерства культури і туризму України від 18.10.2005р. № 745 «Про впорядкування умов оплати праці працівників культури на основі Єдиної тарифної сітки» (із змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.10.2005р. за № 1285/11565, затверджено штатний розпис Національного музею історії України з 26 жовтня 2015 року, генеральному директору Національного музею історії України ввести в дію штатний розпис, затверджений відповідно до пункту 1 цього наказу, з дотриманням норм Кодексу законів про працю України, Закону України «Про зайнятість населення» та іншого трудового та соціального законодавства.

Згідно листа першого заступника Міністра культури України І.Д. Ліхового від 21.01.2016р. № 191/10-3/13-16 згідно інформацією наданою Музею листом від 15.01.2016 № 1-м, розробці та затвердженню структури передувало розроблення Концепції розвитку Музею до 2020 року і зміни до структури спрямовані на забезпечення максимально ефективного функціонування Музею, всім постійним працівникам в процесі введення нового штатного розпису будуть запропоновані посади відповідно до їх кваліфікації та результату наукової роботи за попередній період, зміна структури не передбачає скорочення чисельності штату.

Відповідно до штатного розпису Національного музею історії України з 26.10.2015р. в Музеї передбачено штат в кількості 325 штатних одиниць.

Так, порівнюючи структуру Національного музею історії України з 01.12.2014р., затверджену Наказом Міністерства культури України від 27.11.2014р. № 1055 та структуру Національного музею історії України, введеного в дію з 26.10.2015р. Наказом Міністерства культури України від 27.10.2015р. № 844 з урахуванням Наказу Міністерства культури України від 29.12.2015р. № 1118 «Про внесення змін до структури Національного музею історії України», вбачається, що в структурі музею змінилась кількість секторів, водночас зі структури Музею виведено відповідні відділу, зокрема і відділ науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею, а посаду завідувача вказаного відділу, яку займав Позивач, скорочено, та введено нові відділи до структури Музею, зокрема, юридичний відділ, відділ тимчасових експозицій, відділ молодшого музейного персоналу тощо.

Із матеріалів даної справи вбачається, що 26.01.2016 року на підставі наказу № 35/3-к позивача було поновлено на роботі на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею.

23.02.2017 року відповідачем було направлено повідомлення профспілковому комітету ППО НМІУ про виведення із штатного розпису посади завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею, займану ОСОБА_1

23.05.2017 року відповідачем було складено зміни до попередження від 23.02.2017 року ОСОБА_1 про те, що у випадку незгоди із пропозицією щодо зайняття однієї із вакантних посад, позивача буде звільнено 19.06.2017 року.

29.05.2017 року від голови ОППО працівників музеїв міста Києва надійшов лист на повідомлення, в якому йшлося про передчасність дій керівництва щодо розірвання трудового договору із головою ППО НМІУ ОСОБА_1, оскільки до намічуваної дати звільнення є час для прийняття ОСОБА_1 остаточного рішення та запропонований список вакантних посад ще розглядається ОСОБА_1

19.06.2017 року позивач звернувся до генерального директора НМІУ із заявою про переведення його на саду завідувача філіалу НМІУ музейно-культурного центру «Мистецькі шедеври України».

Листом від 19.06.2017 року відповідач відмовив в позивачу у переведенні на посаду завідувача філіалу НМІУ музейно-культурного центру «Мистецькі шедеври України» у зв'язку із невідповідністю кваліфікаційним вимогам. Також до листа відповідачем було додано список вакантних посад станом на 19.06.2017 року.

Наказом від 19.06.2017 року № 88-к позивача було звільнено із роботи у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю,

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Із матеріалів справи вбачається, що скорочення штату працівників НМІУ не відбулось, проте, внаслідок зміни в організації виробництва і праці, посаду, яку обіймав позивач, було виведено із штату працівників та позивачу запропоновано усі вакантні посади на день його попередження про майбутню дату звільнення.

Водночас, згідно ч.ч.1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у своїх постановах від 01.04.2015р. у справі № 6-40цс15, від 23.03.2016р. у справі № 6-2487цс15, від 25.05.2016р. у справі № 6-3048цс15.

Судом встановлено, що позивачу були запропоновані усі наявні вакантні посади, які існували станом на дань його звільнення.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

В процесі розгляду справи № 761/30582/16-ц суд дійшов висновку про те, в рішенні профспілкового комітету ППО Національного музею історії України про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 від 20.07.2016 року не наведено належних обґрунтувань такої відмови з посиланням на відповідні докази на їх підтвердження, відтак роботодавець у відповідності до ст. 43 КЗпП України мав право звільнити ОСОБА_1 без згоди профспілкового комітету ППО Національного музею історії України та вищестоящої профспілки.

Не наведено належних обґрунтувань щодо відмови у наданні згоди на звільнення позивача і у відповіді голови ОППО працівників музеїв міста Києва від 29.05.2017 року.

За ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Положеннями вказаної статті не передбачено завчасне надання інформації та погодження з професійною спілкою питання щодо зміни структури підприємства, оскільки як встановлено судом, скорочення штату в НМІУ не відбулось.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що процедуру звільнення позивача з роботи на підставі п до п. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено у відповідності до діючого законодавства та порушень його трудових прав судом не встановлено, а тому підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі не встановлено, в зв'язку із чим у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки у задоволенні позову про визнання незаконним звільнення позивача з роботи та поновлення його роботі судом було відмовлено, то і у задоволенні похідних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід також відмовити.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного музею історії України про визнання наказу незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1: 04108, АДРЕСА_1, РНОКПП:НОМЕР_1;

Національний музей історії України: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 2, .

СУДДЯ М.А. РИБАК

Повний текст рішення складено: 25.10.2018 року.