Справа № 266/3275/18
Провадженя№ 2/266/818/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2018 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Курбанової Н.М.,

при секретарі - Макогон С.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 про визнання втратившим право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову, посилалася на те, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 В даному будинку зареєстровані: вона, її донька ОСОБА_3, та її син ОСОБА_2, який є відповідачем за даним позовом. У зазначеному будинку відповідач зареєстрований, але фактично не проживає з 26.04.2005 року і по теперішній час, своїх речей у будинку не має, виїхав за кордон. У зв'язку з тим, що відповідач без поважних причин тривалий час не проживає у спірному будинку, комунальні послуги не сплачує, позивачка ОСОБА_1 не може оформити субсидію, просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 та примусово зняти відповідача з реєстраційного обліку у будинку.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Позивачка ОСОБА_1, надала суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу за її відсутності, позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 до суду надав нотаріально посвідчену заяву, якою надав згоду і просив зняти його з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд.

За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Крім того, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07. 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07. 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України).

Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2, виданого 11.01.2016 р., Маріупольським міським управлінням юстиції, будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с. 10).

Згідно довідки № 135 від 11.06.2018 року КСН «Балтійський», ОСОБА_2, 1963 р.н., зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, але фактично мешкає у місті Ростов, про що свідчать сусіди ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с. 11).

Згідно інформації, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України 31.07.2018р., відомостей про перетинання державного кордону ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у період з 18.07.2013р. по 17.07.2018р. в базі даних не виявлено (а.с. 26).

Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналізуючи вищевикладене, приймаючи до уваги, що відповідач позов визнав, що не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог лише в частини визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку за адресою: АДРЕСА_1, і позов задовольняє частково, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки рішення суду є безумовною підставою для подальшого зняття з реєстрації.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 130, 223, 263-265, 279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 Донецької області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду Донецької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарг подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Дата складання повного судового рішення - 24.10.2018 року.

Суддя Курбанова Н. М.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин Росії, АДРЕСА_1