АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1394/18
Категорія: 19,22 Головуючий по 1 інстанції Побережна Н.П. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Василенко Л.І., Сіренко Ю.В..

секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_5;

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 04 липня 2018 року, постановленого у складі судді Побережної Н.П., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору довічного утримання недійсним та скасування його державної реєстрації, :

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору довічного утримання недійсним та скасування його державної реєстрації.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_7, яка проживала в АДРЕСА_1

Оскільки ОСОБА_5 проживала з померлою однією сім'єю, після спливу шестимісячного строку, з метою отримання спадщини вона звернулася до нотаріуса, маючи намір успадкувати майно померлої в тому числі і житловий будинок по АДРЕСА_1, в якому вона прожила з матір'ю разом приблизно 46 років, і в якому вона зареєстрована разом із своєю донькою.

Приблизно в листопаді 2016 року ОСОБА_5 стало відомо, що будинок, в якому вона проживає, продається її сестрою - ОСОБА_6

В грудні 2016 року у нотаріуса позивач довідалася, що в 1994 році покійна мати уклала з ОСОБА_6 договір довічного утримання, відповідно до якого відповідач зобов'язувалась утримувати ОСОБА_7 до її смерті та здійснювати догляд за нею. В свою чергу за договором довічного утримання ОСОБА_6 набула право власності на домоволодіння в АДРЕСА_1

Вказує, що по день смерті матері позивач здійснювала за нею догляд та надавала допомогу. Відповідач проживала і проживає в с. Сердегівка, Шполянського району, Черкаської області, догляд за ОСОБА_7 не здійснювала, та не утримувала її.

Також, вказує, що на момент вчинення ОСОБА_7 оскаржуваного правочину, позивач була непрацездатною та мала інвалідність другої групи, а тому укладення даного правочину порушує її права.

А тому, вважає, що договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, є фіктивним, і повинен бути визнаний недійсним з огляду на те, що реальних наслідків, передбачених договором, не настало, так як ОСОБА_6 не здійснювала догляд за матір'ю та не утримувала її.

Просила визнати договір довічного утримання укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 недійсним.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 04 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просила його скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала на доводи викладені нею в позовній заяві. Вказує, що договір довічного утримання відповідно до ст. 215 ЦК може бути визнаний недійсним, якщо в момент вчинення правочину не було додержано вимог ст. 203 ЦК України, а саме правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків що обумовлені ним. Оскільки реальних наслідків передбачених договором не наступило (ОСОБА_6 не здійснювала догляд померлої та не забезпечувала її утримання) то такий правочин є недійсним. Також вказує, що вказаним правочином порушені її права, оскільки вона є інвалідом 2-ї групи, а відповідно до положень ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками не може суперечити інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Також вказує, що відповідачка уклала фіктивний правочин без наміру створення правових наслідків, який у відповідності до положень ст. 234 ЦК України є недійсним.

03 вересня 2018 року ОСОБА_6 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказувала, що підстав для визнання договору довічного утримання недійсним та скасування його державної реєстрації немає. Також, позивачем порушені строки позовної давності на оспорювання даного договору, оскільки про існування договору позивач знала після його підписання сторонами. Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на поданих сторонами доказах та відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу VІІІ "Перехідних положень» ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Заслухавши осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не надав суду жодних доказів того, яким саме чином спірний договір порушує її права, а тому зазначений договір не може бути визнаний судом недійсним з підстав, передбачених ЦК УРСР 1963 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що в жовтні 1994 року був укладений договір довічного утримання між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, який був посвідчений державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 Відповідно до умов даного договору сторони домовилися, що ОСОБА_7 передала ОСОБА_10 у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, вартістю 10000,00 крб. ОСОБА_6 зобов'язалася надати в безкоштовне довічне користування ОСОБА_7 кімнату житловою площею 7,60 кв.м. та утримувати ОСОБА_7, надавати їй необхідне харчування, забезпечити відповідний догляд за нею і необхідну допомогу, яка визначається в розмірі однієї мінімальної заробітної плати щомісячно (а.с.54-55).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, яка є матір'ю сторін по справі, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1, виданим Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 57 (а.с.7).

Відповідно до підтвердження від 14 червня 2016 року голови вуличного комітету вбачається, що ОСОБА_5 проживала з матір'ю - ОСОБА_7 до смерті останньої і доглядала її (а.с.4).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №61755510 від 17 червня 2016 року, вбачається, що зареєстрована заборона на нерухоме майно (житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1), яка була припинена 16 червня 2016 року (а.с.56).

Відповідно до довідки № 63 від 02 квітня 2018 року виконавчого комітету Сердегівської сільської ради, ОСОБА_10 проживає без реєстрації не у власному житловому будинку в селі Сердегівка за адресою: АДРЕСА_2. Субсидією та пільгами не користується. Власником житлового будинку є покійна ОСОБА_11 (а.с.46).

Відповідно до паспорту (а.с. 31) ОСОБА_6 з січня 1989 року зареєстрована в. АДРЕСА_1

Відповідно до довідки №2040/04-01 від 09 червня 2017 року, виданої Городищенським об'єднаним УПФ України Черкаської області, ОСОБА_5 отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання як інвалід ІІ групи в розмірі 1412,00 грн. (а.с.6).

Відповідно до листа Шполянської центральної районної лікарні імені братів М.С. і О.С. Коломійченків №707 від 16 серпня 2017 року ОСОБА_5, жителька АДРЕСА_1 перебуває на диспансерному обліку у лікаря-психіатра з 1981 року. Являється інвалідом II групи безтерміново з 1984 року (а.с.47).

Згідно технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1, ОСОБА_6 є власником даного будинковолодіння (інвентарний номер 3436, реєстраційний номер 25-4577) (а.с. 53).

ОСОБА_5 звертаючись в суд з даним позовом посилалася на те, що реальних наслідків передбачених договором не наступило, оскільки відповідач не здійснювала догляд за померлою та не здійснювала її утримання, а тому такий правочин є фіктивним та має бути визнаний судом недійсним. Також, вказувала, що на момент вчинення спірного правочину, вона була непрацездатною та мала другу групу інвалідності, а тому даний правочин порушує її права. Подаючи позовну заяву керувалася нормами статей 203, 215, 234 ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень пунктів 4 та 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України , застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Оскільки спірний договір довічного утримання був укладений в жовтні 1994 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що до даних правовідносин необхідно застосовувати положення ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, який діяв на час його укладення.

Відповідно до статті 425 ЦК УРСР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин - жовтень 1994 року) за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Відповідно до статті 426 ЦК УРСР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин - жовтень 1994 року), договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу). В договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін.

Відповідно до статті 48 ЦК УРСР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин - жовтень 1994 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Позивач вказувала, що спірний договір є фіктивним, оскільки відповідач не здійснював догляд за померлою ОСОБА_7 та не забезпечував її утримання, а отже не бажав реального настання правових наслідків, передбачених договором про довічне утримання.

Однак, відповідно до постанови Верховного суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14, вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що даний правочин є фіктивним в розумінні висновків, які викладені в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року справа № 6-197цс14. Також, як вбачається з матеріалів справи відповідач прийняла нерухоме майно, а саме будинок за умовами договору довічного утримання. Позивач, не надано доказів того, що ОСОБА_7, як сторона правочину, уклала цей договір без наміру настання наслідків, визначених договором про довічне утримання.

Також, колегія суддів не може прийняти доводи апелянта, як на підставу для скасування рішення суду, що відповідач не виконувала свої обов'язки за договором довічного утримання, оскільки дані обставини не є підставою для визнання договору недійсним, передбачених ст.ст. 47-58 ЦК УРСУ 1963 року, а оскільки одна із сторін договору довічного утримання ОСОБА_7 померла - договір припинив свою дію з моменту її смерті, тобто з лютого 2016 року.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, і сторони даних обставин не заперечують, при житті ОСОБА_7 питання про розірвання, або припинення дії договору з інших підстав не ставила.

Колегія суддів також не може прийняти до уваги твердження викладені в апеляційній скарзі про те, що при укладенні договору довічного утримання були порушені права позивачки яка на момент її укладення була інвалідом, оскільки такі твердження суперечать положенням статті 48 ЦК України 1963 року, а на момент укладення даного договору остання була повнолітньою.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції надав відповідну правову оцінку доказам наданим сторонами у справі, на підставі наданих доказів прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, підстав для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не знаходить.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції, що відсутні підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 і не вбачає підстав для скасування даного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 04 липня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору довічного утримання недійсним та скасування його державної реєстрації - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді Н.І. Гончар

Л.І. Василенко

Ю.В. Сіренко

Повний текст постанови складений 26 жовтня 2018 року.