Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.10.2018 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

судді Бедьо В.І.

за участі секретаря судових засідань - ОСОБА_1

за участю представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

представника третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6, з третьою особою на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_7 про розподіл майна та визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обгрунтовує наступним.

16.06.2007 року між ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_5 (дошлюбне ОСОБА_8) ОСОБА_9 було укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів

зроблено відповідний актовий запис за №24.

За час шлюбу позивачем 28.08.2012 року було придбано рухоме майно - автомобіль марки «Volkswagen Transporter» (Т5), 2005 р.в., білого кольору, кузов №WV1ZZZ7НZ5H095515 який, за домовленістю подружжя було зареєстровано за відповідачкою.

Позивач зазначає у позові, що на даний час у подружжя виник спір щодо порядку та розподілу вказаного автомобіля і порядку користування ним, який не можливо вирішити з взаємною згодою, що в свою чергу порушує права на розпорядження належною позивачу часткою автомобіля.

Натомість відповідачка без згоди позивача користується автомобілем, не повідомляє його місцезнаходження, не віддає ключів від нього, свідоцтва про реєстрацію, що

відповідно перешкоджає йому у користуванні таким.

На думку позивача спірне рухоме майно має бути присудженим одному з подружжя, оскільки автомобіль є неподільною річчю.

На підставі викладеного позивач просить суд розподілити спірне рухоме майно - автомобіль марки «Volkswagen Transporter» (Т5), 2005 р.в., білого кольору, кузов №WV1ZZZ7НZ5H095515 між позивачем та відповідачем, визначивши за кожним з ним по ? його частки; визнати за позивачем право особистої приватної власності на вказаний автомобіль з обовязком виплатити відповідачці ? частки його дійсної ринкової вартості.

20.10.2016 року позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову у даній справі, в якій ставить вимогу про накладення арешту на спірне рухоме майно - автомобіль марки «Volkswagen Transporter», (Т5) 2005 р.в. та вилучення вказаного транспортного засобу з передачею його на зберігання третім особам до завершення розгляду справи по суті.

В судовому засіданні представник позивача просив відкласти заяву про забезпечення позову до отримання інформаційної довідки щодо володільця спірного рухомого майна.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13.12. 2016 року вирішено клопотання представника позивача про забезпечення доказів та зобовязано ТСЦ 2141 РСЦ МВС України в Закарпатській областінадати суду належним чином завірену інформацію про реєстрацію (перереєстрацію) автомобіля марки «Volkswagen Transporter», (Т5) 2005 р.в., білого кольору, кузов №WV1ZZZ7HZ5H095515, починаючи з часу його придбання 28.08.2012 року із зазначенням власника такого на час надання інформації.

На виконання ухвали суду начальником ТЦС -2141 ОСОБА_10подано до суду повідомлення № 31/7/1-1041 від 30.12. 2016 року, в якому надано інформацію щодо належності спірного транспортного засобу ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу № 2141-2016 -713 від 31.03.2016 року.

03.02.2017 року представником позивача подано до суду заяву про уточнення заяви про забезпечення позову, в якій ставить вимогу про накладення арешту на спірне рухоме майно - автомобіль марки «Volkswagen Transporter», (Т5) 2005 р.в., білого кольору, кузов №WV1ZZZ7HZ5H095515, оголошення його розшуку та затримання з передачею його на відповідальне зберігання позивачу ОСОБА_5

Ухвалою Ужгородського міськрайоннного суду від 10.02.2017 року заяву ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_5 про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 2005 р.в., білого кольору, кузов №WV1ZZZ7HZ5H095515, в задоволенні решти заяви відмовлено.

Ухвалою Ужгородського міськрайоннного суду від 07.03.2017 року до участі у справі залучено ОСОБА_7 в якості третьої особи без самостійних вимог.

В судовому засіданні представником позивача було подано до суду клопотання про призначення судової товарознавчо-автотехнічної експертизи автомобіля марки «Volkswagen Transporter», (Т5) 2005 р.в., білого кольору, кузов №WV1ZZZ7HZ5H095515.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 01.02.2018 року в задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової товарознавчо - автотехнічної експертизи автомобіля відмовлено.

Крім того в судовому засіданні представником позивача подану до суду заяву про збільшення позовних вимог. У вказаній заяві позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Volkswagen Transporter», (Т5) 2005 р.в., білого кольору, кузов №WV1ZZZ7HZ5H095515 за № 2141-2016 -713 від 31.03.2016 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та визнання вказаного транспортного засобу спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 01.02.2018 року заяву про збільшення позовних вимог задоволено частково, прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою вимогу позивача щодо визнання автомобіля марки «Volkswagen Transporter», 2005 р.в., білого кольору, кузов №WV1ZZZ7HZ5H095515 спільною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6

В судовому засіданні 16.10.2018 року представник позивача підтримав позовну заяву та просив задовольнити в повному обсязі заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов від 10.03.2018 року. Зокрема, представник позивач вказує на те, що спірний автомобіль є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_6, оскільки набутий за кошти, які належали їй особисто. Так, 05.01.2011 року відповідач отримала від ОСОБА_8 в борг 12 000 доларів США для придбання спірного автомобіля, що підтверджує розпискою, датованою 05.11. 2011 року. Також відповідач стверджує, що автомобіль перебував виключно в її особистому користуванні, оскільки позивач до 2016 року навіть не мав посвідчення водія і такий особисто зазначав у деклараціях за 2011-2016 роки в графі щодо майнового стану про перебування спірного транспортного засобу в особистій приватній власності ОСОБА_6

Представник третьої особи ОСОБА_7 ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що власником спірного транспортного засобу станом на час розгляду даної цивільної справи є ОСОБА_7 і це право в рамках даного позову не розглядається і тому вказане позивачем майно не може бути визнано спільним майном подружжя, відповідно стороною позивача невірно обраний спосіб захисту його порушених прав.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали даної справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.06.2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_5 (дошлюбне ОСОБА_8) ОСОБА_12 було укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №24.

Позивач сверджує , що за час шлюбу ним 28.08.2012 року було придбано рухоме майно - автомобіль марки «Volkswagen Transporter» (Т5), 2005 р.в., білого кольору, кузов №WV1ZZZ7НZ5H095515 який, за домовленістю подружжя було зареєстровано за відповідачкою.

ОСОБА_5 зазначає у позові, що на даний час у подружжя виник спір щодо порядку та розподілу вказаного автомобіля і порядку користування ним, який сторони не взмозі вирішити за взаємною згодою, оскільки відповідачка без згоди позивача користується автомобілем, не повідомляє його місцезнаходження, не віддає ключів від нього, свідоцтва про реєстрацію, що відповідно перешкоджає йому у користуванні таким.

Відтак, позивач вважає, що вказаний ним транспортний засіб, а саме автомобіль марки «Volkswagen Transporter» (Т5), 2005 р.в., білого кольору, кузов №WV1ZZZ7НZ5H095515 має бути визнаний обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки спірне рухоме майно придбане під час шлюбу. Також вказує на те, що автомобіль має бути присудженим одному з подружжя, оскільки такий є неподільною річчю.

У відповідності до положень ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За правилами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.368 ЦК України та ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя згідно статті 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим згідно розяснень п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом..

Згідно розяснень, що містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

На противагу позивача відповідач по справі ОСОБА_6 вказує на те, що спірний транспортний засібє її особистою приватною власністю, оскільки набутий за кошти, які належали їй особисто, зокрема 05.01.2011 року вона отримала від ОСОБА_8 в борг 12 000 доларів США для придбання спірного автомобіля

Вказану обставину відповідач доводить доданою до матеріалів цивільної справи розпискою, датованою 05.11. 2011 року ( а .с. 104). Зі змісту вказаної розписки слідує, що ОСОБА_6 отримала в борг від ОСОБА_13 в присутності двох свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 кошти у сумі 12 000 доларів США.

Суд звертає увагу на ту обставину, що позивач не надав жодних належним чином підтверджених доказів того, що саме ним за час шлюбу був придбаний спірний транспортний засіб, про що він стверджує у позовній заяві, та не спростував наведеної відповідачем обставини щодо набуття автомобіля ОСОБА_6В за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто на підставі позики.

Натомість згідно доданих до справи стороною відповідача копій декларацій про майно , доходи, витрати і зобовязання фінансового характеру ОСОБА_5, що були витребувані відповідачем з Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління, такі не містять жодних відомостей щодо перебування у власності декларанта ОСОБА_5 автомобіля марки «Volkswagen Transporter» (Т5), 2005 р.в., білого кольору, кузов №WV1ZZZ7НZ5H095515 і такий особисто зазначає про перебування вказаного транспортного засобу у власності та користування членів сімї декларанта.

Зі змісту позовної заяви слідує, що на думку позивача спірне рухоме майно має бути присудженим одному з подружжя, оскільки автомобіль є неподільною річчю.

Суд звертає увагу на те, що вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Крім того під час розгляду даної цивільної справи було встановлено, що згідно даних ТЦС -2141, вказаних у повідомленні № 31/7/1-1041 від 30.12. 2016 року, спірний транспортний засіб належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу № 2141-2016 -713 від 31.03.2016 року.

Жодних доказів того, що правочин щодо купівлі-продажу спірного автомобіля визнаний судом недійним стороною позивача не надано. Також суд звертає увагу на те, що правомірність набуття права власності ОСОБА_7 на спірне рухоме майно не є предметом розгляду даної цивільної справи.

При цьому суд виходить із засад правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом ( ст. 328 ЦК України.

Відтак, виникає питання щодо правильності обраного позивачем способу захисту його прав, адже в даному конкретному випадку рухоме майно, яке ОСОБА_5 просить визнати спільною власністю подружжя, належить третій особі ОСОБА_7

Узагальнюючи все вищевикладене, суд приходить до переконання, що наведені позивачем обставини щодо належності спірного рухомого майна до спільного майна подружжя не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, доводи та обґрунтування позивача та його представника спростовуються наявними у справі доказами, які є належними та допустимими, тому суд вважає, що в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити.

З огляду на те, що інші вимоги ОСОБА_5, зокрема щодо розподілу спірного рухомого майна - автомобіля марки «Volkswagen Transporter» (Т5), 2005 р.в., білого кольору, кузов №WV1ZZZ7НZ5H095515 між позивачем та відповідачем, із визначенням за кожним з ним по ? його частки та визнання за позивачем право особистої приватної власності на вказаний автомобіль з обовязком виплатити відповідачці ? частки його дійсної ринкової вартості, є похідними від попередньої вимоги позивача, суд відмовляє у їх задоволенні.

Питання щодо розподілу судових витрат, суд вирішує згідно ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено в повному обсязі, на останнього покладено тягар сплати судового збору за розгляд даної цивільної справи.

Керуючись ст.ст.60, 61, 62 СК України, ст.ст.4, 76, 81, 82, 89, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_6, з третьою особою на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_7 про розподіл майна та визнання права власності на майно відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті у справі ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 10.02.2017 року, якою накладено арешт на автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 2005 р.в., білого кольору, кузов №WV1ZZZ7HZ5H095515.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ужгородського В.І. Бедьо

міськрайонного суду