Провадження № 2/243/2466/2018
Справа № 243/6792/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2018 року м. Словянськ

Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Кузнецова Р.В.,

за участю секретаря Малиновської І.Ю.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

23 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Словянського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку № 35 розташованого по вул. Київська у м. Словянськ Донецької області, в якому до теперішнього часу як член сімї значиться зареєстрованим її онук відповідач ОСОБА_4, який фактично, з жовтня 2013 року у вказаному будинку не проживає та його речі в будинку відсутні.

За наведених обставин, враховуючи, що реєстрація відповідача в будинку який належить позивачу, створює перешкоди в реалізації ним своїх прав як власником майна, зокрема можливості оформлення субсидії, а добровільно відповідач з реєстрації у вказаному житловому приміщенні зніматися не бажає, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком № 35 по вул. Київській в м. Словянськ Донецької області.

Позивач та її представник у судовому засіданні наполягали на задоволенні позову.

Відповідач будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився про причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на доводи викладені в письмових запереченнях.

Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог встановив наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено у судовому засіданні, позивачка є власником житлового будинку № 35 розташованого по вул. Київська у м. Словянськ Донецької області, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Першої Словянської державної нотаріальної контори Донецької області ОСОБА_5 28 листопада 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 32557008 від 28.11.2012 року (а.с. 8) та довідкою Приватного нотаріуса Словянського районного нотаріального округу ОСОБА_6 № 197/02-14 від 25.06.2013 року (а.с. 14).

Згідно із довідкою про склад сімї виданої Словянською міською радою б/н від 12.07.2018 року вбачається, що крім позивача в будинку № 35 розташованого по вул. Київська у м. Словянську зареєстровані: брат позивачки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, її донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 та її племінник відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 15).

Згідно із актом складеним комітетом мікрорайону «Словважмаш» м. Словянська № 586 від 13 липня 2018 року, за наслідками проведеного обстеження, було встановлено, що в будинку № 35 по вул. Київська в м. Словянськ Донецької області дійсно зареєстрований відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, однак фактично, він з жовтня 2013 року у вказаному будинку не проживає, та його речі в будинку відсутні, що підтвердили сусіди (а.с. 16).

Згідно із довідкою Словянського хіміко-механічного технікуму № 319/18 від 14 серпня 2018 року, ОСОБА_4 навчається на 3 курсі денної форми навчання за державним замовленням. Передбачений термін навчання з 01 вересня 2015 року по 31 вересня 2018 року (а.с. 28).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_5 з 2013 року і по теперішній час, що не заперечується представником відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За змістом ст. 156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави позбавлення члена сімї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Згідно із ст. 3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обовязки.

Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Приймаючи до уваги те, що відповідач у спірному будинку не проживає, добровільно виїхав на інше постійне місце проживання, домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності не було, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасового відсутнім відповідачем судом не встановлено.

Підстави вважати, що позивачка чинить перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням, чи існують інші поважні причини не проживання відповідача у спірному будинку відсутні.

Посилання представника відповідача про те, що відповідач ОСОБА_4 був вимушений виїхати з місця проживання оскільки з 2015 року є студентом технікуму Словянського хіміко-механічного технікуму, а тому його відсутність за місцем реєстрації є поважною причиною, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Проте, враховуючи, що відповідач ОСОБА_4 почав навчання у 2015 році, а не проживає за місцем реєстрації з 2013 року, що було підтверджено у судовому засіданні, то суд вважає термін з 2013 року по 2015 року, а саме понад один рік відповідач не проживає у спірному будинку без поважних причин.

Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не проживав у спірному будинку понад один рік без поважних причин. У відповідні органи із заявами та повідомленнями про перешкоджання йому у користуванні спірним жилим приміщенням не звертався. Поважності причин відсутності відповідача за адресою реєстрації понад один рік (з 2013 року по 2015 рік) судом не встановлено.

Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що вимоги позивача про визнання відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщення, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Позивачка не вимагає компенсації за понесені судові витрати, повязані із зверненням до суду та розглядом даної цивільної справи.

На підставі наведеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 319, 321, 391 ЦК України, ч. 4 ст. 9 ЖК України, ст.ст. 4, 12, 14, 81,82, 89, ч. 4 ст. 223, 259, 263 265, 273 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком № 35 по вул. Київсбкій в м. Словянськ Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 19 жовтня 2018 року.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_10