Постанова

Іменем України

11 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 136/1336/16-ц

провадження № 61-18721св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач -ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року у складі судді Стадник С. І. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 26 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Сала Т. Б., Марчук В. С.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (зараз - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 24 січня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № DNH4KS70800217, згідно умов якого позичальник отримав на строк до 24 січня 2007 року кредит в розмірі 5 994,15 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

У відповідності до статті 1281 ЦК України, 12 грудня 2015 року

АТ КБ «ПриватБанк» направило претензію кредитора до Липовецької державної нотаріальної контори, яка повідомила банк, що спадкоємцем померлого є ОСОБА_4 У зв'язку з цим, 25 травня 2016 року банк направив спадкоємцю лист-претензію з вимогою погасити борг, однак її не було виконано, що стало приводом для звернення до суду з вказаним позовом.

За таких обставин, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4, як спадкоємця, заборгованість за договором від 24 січня 2006 року

№ DNH4KS70800217, що утворилася в позичальника станом на 08 грудня

2011 року, тобто день його смерті, у розмірі 46 597,87 грн, з яких: 20 016,78 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 26 581,09 грн заборгованість за пенею.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банком пропущено встановлений статтею 1281 ЦК України шестимісячний (присічний) строк звернення з позовними вимогами до спадкоємця.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 26 грудня 2016 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, зазначивши, що районний суд ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

17 січня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 26 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитор пред?явив вимоги до спадкоємця 25 травня 2016 року, тобто в межах шестимісячного строку, встановленого статтю 1281 ЦК України.

Спадкоємці не стають правонаступниками у правовідносинах боржника з кредитором, однак зобов'язані повернути кредитору борги спадкодавця, які вчинені ним за життя у межах вартості майна, отриманого у спадщину, а вимоги кредитора підлягають задоволенню лише шляхом накладення стягнення на спадкове майно, яке передано спадкоємцям у натурі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що 24 січня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № DNH4KS70800217, згідно умов якого позичальник отримав на строк до 24 січня 2007 року кредит в розмірі 5 994,15 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості, платежі на погашення заборгованості за договором ОСОБА_5 починаючи з наступного місяця після отримання кредитних коштів не здійснював.

З вимогою про повернення кредитної заборгованості банк за життя ОСОБА_5 до останнього не звертався.

Спадкоємцем померлого ОСОБА_5 є його син - ОСОБА_4

У справі, яка є предметом перегляду банк просить стягнути зі спадкоємця заборгованість, яка виникла внаслідок невиконання спадкодавцем, ОСОБА_5 зобов?язань за кредитним договором, право вимоги у банка до боржника за яким виникло з 24 січня 2007 року (строк закінчення дії кредитного договору).

Згідно листа адресованого Липовецькій державній нотаріальній конторі від

27 листопада 2015 року № 60125LFZ56090, банку було відомо про смерть ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

17 травня 2016 року банк направив спадкоємцю лист-претензію з вимогою погасити борг, однак її не було виконано.

Статтею 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Так, статтею 1281 ЦК України визначено порядок та строки пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, згідно якого спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги (частина перша). Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (частина друга). Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги (частина третя). Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (частина четверта).

АТ КБ «Приватбанк», який не знав та не міг знати про відкриття спадщини, пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину поза межами строків, встановлених частиною третьою статті 1281 ЦК України (понад один рік з дня настання строку вимоги - з 24 січня 2007 року), а тому в силу приписів частини четвертої статті 1281 ЦК України, банк позбавлений права вимоги до спадкоємців, оскільки відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог статей 1281, 1282 ЦК України, які ним не дотримані.

Висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про те, що позивачем пропущено шестимісячний строк, встановлений частиною другою статті 1281 ЦК України, що і було підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що банком пред'явлено вимоги до спадкоємців в межах строку, передбаченого частиною другою статті 1281 ЦК України, спростовуються встановленими судом обставинами, згідно яких право вимоги у позивача, який не знав і не міг знати про відкриття спадщини виникло з 24 січня 2007 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 26 грудня

2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська