Провадження № 2/521/2494/18
17 жовтня 2016 року м. Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді: Мирончук Н.В.,
при секретарі судового засідання: Власової В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном та виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача,- Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, -
До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася з позовом Військова частина НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном та виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача,- Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси.
В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнених, позивач посилався на те, що за Військовою частиною НОМЕР_1 закріплено військове містечко № НОМЕР_2 , що знаходиться на балансі КЕВ м. Одеси та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач зазначив, що в приміщенні № 50 будівлі № 2 військового містечка № НОМЕР_2 , проживає відповідач ОСОБА_1 , яка займає кімнату, загальною площею 16,2 кв. м., не маючи належних на те підстав, тим самим порушує права позивача розпоряджатись своїм майном та права військовослужбовців зазначеної військової частини, які не мають житла. Відповідач не є військовослужбовцем чи працівником військової частини НОМЕР_1 , проживає у вказаному приміщенні без жодних правових підстав, чим позбавляє можливості позивача надати вказане приміщення у встановленому законом порядку для проживання військовослужбовцям, які потребують житла.
17 березня 2016 року по зазначеній справі було ухвалено рішення, яким в задоволенні позову було відмовлено.
За апеляційною скаргою позивача, Апеляційним судом Одеської області вказане рішення по справі було залишено без змін.
Позивач по справі подав касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13.06.2016 року та на рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 04 жовтня 2017 року, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
При надходженні справи до суду першої інстанції, справа, згідно автоматичного розподілу, була передана судді Мирончук Н.В., якою справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.
Представник позивача надав до суду заяву про слухання справи без його участі, на позовних вимогах наполягав, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, незважаючи на те, що судом справа до слухання призначалась п`ять разів, відповідач про час та місце судового засідання повідомлялася за зареєстрованою адресою, згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, але в судове засідання ні разу не прибула, своїм правом надання відзиву по справі не скористалась та не надала доказів на підтврдження своїх заперечень.
У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України.
Третя особа в судове засідання не з`явилася, причини не явки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала заяву до суду про слухання справи без участі її представника.
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, прийшов до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 6 ЖК України, для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків надаються жилі приміщення.
За ст. 118 та 121 ЖК України, для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього, на підставі рішення адміністрації підприємства, установи, можуть надаватись службові жилі приміщення.
Згідно ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. Військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.
Порядок надання службового житла для тимчасового проживання військовослужбовцям визначено Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 № 737.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 16.02.2004 р. працювала в в/ч НОМЕР_3 .
Вказане підтверджується ксерокопією трудової книжки (а.с.55) та сторонами не заперечувалось.
06.06.2007 року відповідач звернулась до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про надання їй дозволу на зайняття вільного приміщення на 2 поверсі адміністративної будівлі для подальшого проживання в ньому, на що отримала відповідну згоду, про що свідчить резолюція на рапорті, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с. 43).
Відповідно до ксерокопії паспорту відповідачки ОСОБА_1 , вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 26.10.2007 року (а.с.30-31).
31.12.2007 року відповідачка була звільнена за скороченням чисельності працівників, що підтверджується копією трудової книжки відповідача (а.с. 54-57).
З довідки, наданої відповідачем про склад сім`ї та прописку, ОСОБА_1 , зареєстрована за місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , з - 26.10.2007 року.(а.с.6)
Згідно довідки, наданої відповідачем, ОСОБА_1 , не перебуває у списках особового складу військової частини - НОМЕР_1 .(а.с.7)
Відповідно до довідки, наданої відповідачем, ОСОБА_1 , не перебуває у житловій комісії військової частини - НОМЕР_1 на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов. (а.с.5)
22.07.2015 року КЕВ м.Одеси звернувся з листом до командира в/ч НОМЕР_1 , про те, що, на виконання розпорядження начальника Одеського гарнізону, військовій частині необхідно підготувати позов до суду про виселення безпідставно проживаючих осіб за місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , які втратили зв`язок з військовою частиною (згідно додатку).(а.с.8).
У вказаному додатку значиться ОСОБА_1 (а.с.9)
Згідно акту перевірки використання будівель військового містечка від 11.02.2016 р., протоколу огляду приміщення від 11.02.2016 р., плану другого поверху будівлі, в якій розташоване спірне житло, приміщення, яке займає відповідач, за своїм призначенням не є житловим, в плані значиться як «кабінет». ОСОБА_1 документів, які підтверджують її право на проживання не надала, була попереджена про необхідність звільнення з займаного приміщення до 01.03.2016 року. (а.с. 38 - 42, 44 - 45)
На час звернення позивача до суду з позовом, ОСОБА_1 не є військовослужбовцем, у трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 не перебуває.
З довідки, наданої відповідачем про склад сім`ї та прописку, від 18.02.2016 року, ОСОБА_1 , зареєстрована за місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , з - 26.10.2007 року та проживає до отримання житлової площі у встановленому порядку.(а.с.6)
Скасовуючи рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 березня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий Спеціалізований суд в Ухвалі від 04 жовтня 2017 року вказав, що нежитлове приміщення будівлі №1 військового містечка № НОМЕР_2 , в якому розташовано приміщення, що займає відповідач, належить до державної власності, знаходиться на балансі позивача, який наділений правом оперативного управління зазначеним майном, відповідно до ст. 326 ЦК України.
Також, Вищий Спеціалізований суд зазначив, що Наказом начальника Одеського гарнізону від 18 червня 2012 року про закріплення казармено-житлового фонду, інженерних мереж та споруд, земельних ділянок, за командирами військових частин Одеського гарнізону, військове містечко № НОМЕР_2 закріплено за військовою частиною НОМЕР_1 .
Крім того, Вищий Спеціалізований суд звернув увагу на те, що за даними довідки про склад сім`ї та прописку, ОСОБА_1 зареєстрована за місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 , на обліку в житловій комісії військової частини НОМЕР_1 , не перебуває.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку, що приміщення, яке займає ОСОБА_1 у нежитловій будівлі, є для відповідача житлом в розумінні ст. 8 Конвенції, право на яке підлягає захисту відповідно до встановлених нею принципів. Позивачем не надано суду належних, допустимих та беззаперечних доказів наявності підстав для виселення відповідача, визначених ч. 2 ст. 8 Конвенції, нагальної необхідності використання ним вказаного приміщення за цільовим призначенням, наявності у відповідача права власності або користування іншим приміщенням, яке б могло використовуватись нею як житло. Крім того, суд дійшов висновку про безпідставність доводів позову про необхідність виселення відповідача з огляду на наявність військовослужбовців, які потребують службового житла, оскільки приміщення, в якому проживає позивач, не є житловим приміщенням, в розумінні ст. 4, 50 ЖК УКраїни, й відтак, не може бути надано для проживання у встановленому законом порядку.
Проте, Вищий Спеціалізований суд в Ухвалі від 04 жовтня 2017 року, не погодився з таким висновком судів, оскільки, прийшов до висновку, що він зроблений з порушенням норм матеріального права.
Так, посилаючись на ст. 6 ЖК України, Вищий Спеціалізований суд вказав, що для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків, надаються жилі приміщення.
Також, посилаючись на ст.118 та 121 ЖК України, Вищий Спеціалізований суд зазначив, щодля заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього, на підставі рішення адміністрації підприємства, установи, можуть надаватись службові жилі приміщення.
Крім того, Вищим Спеціалізованим судом вказано, що, увідповідності до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Також, в Ухвалі від 04 жовтня 2017 року, Вищим Спеціалізованим судом зазначено, що у відповідності до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. Військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України, на праві оперативного управління. Спірне приміщення є нежитловим приміщенням казарменного фонду, а приміщення, яке займає відповідач, не є житловим, оскільки у плані будівлі значиться як кабінет.
Також, Вищим Спеціалізованим судом в тій же Ухвалі від 04 жовтня 2017 року, вказано, що у рапорті на дозвіл на зайняття приміщення, написаного ОСОБА_1 6 червня 2007 року, зазначено, що вона має намір використовувати для проживання вільне приміщення, що знаходиться в адміністративному приміщенні та на час звернення до суду з позовом ОСОБА_1 не є військовослужбовцем, у трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 не перебуває.
Окрім того, в тій же ухвалі, Вищим Спеціалізованим судом зазначено, що, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що спірне приміщення є для відповідача житлом, у розумінні ст. 8 Конвенції, право на яке підлягає захисту, відповідно до встановлених нею принципів, суд не врахував, що приміщення, в якому проживає ОСОБА_1 , як гуртожиток чи інше житлове приміщення в органах місцевого самоврядування у встановленому законом порядку не зареєстровано, тобто не може бути житлом фізичної особи у розумінні як Конвенції, так і ст. 379 ЦК України, оскільки приміщення адміністративної будівлі не призначені для постійного проживання в них.
Також, колегія суддів Вищого Спеціалізованого суду акцентувалаувагу на тому, що висновок суду першої та другої інстанції про реєстрацію особи у спірному приміщенні є помилковим, оскільки ОСОБА_1 зареєстрована за місцем дислокації військової частини, а не у конкретному приміщенні. Вказане спростовує посилання відповідача про наявність у неї права постійного користування спірним приміщенням.
Також, в Ухвалі від 04 жовтня 2017 року, Вищий Спеціалізований суд прийшов до висновку, що, вселяючись у спірне приміщення, позивач усвідомлювала, що воно є нежитловим, отже з огляду на наведене, висновок суду першої інстанції про наявність дисбалансу між інтересами позивача як розпорядника цими нежитловими приміщеннями та відповідача, яка поселилась у нежитлове приміщення, навіть з огляду на тривалий час проживання у ньому, та інтересами держави у звільненні займаного відповідачем приміщення, є передчасним.
Крім того, колегія суддів звернула увагу на те, що дійсно, згідно зі ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створене. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Pocn»(Prokopovich v. Russia), про що вірно зазначив суд першої інстанції.
Проте, згідно висновку Вищого Спеціалізованого суду, ОСОБА_1 усвідомлювала, що проживає у нежитловому приміщення, була поселена у це приміщення всупереч нормам житлового права, отже, повинна була усвідомлювати можливість настання негативних наслідків для неї у вигляді необхідності його звільнення.
Враховуючи вказане, колегія суддів Вищого Спеціалізованого суду дійшла висновку, що неврахування зазначених фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, неврахування норм матеріального та процесуального права, свідчить що судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
У відповідності до ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Згідно з положеннями ст.ст. 126, 129 Конституції України та ч.1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.
При цьому, невиконання судом, під час нового розгляду справи, обов`язкових вказівок вищестоящого суду, може спричинити певні правові наслідки. Порушення цих вказівок може стати причиною скасування судового рішення в процесі його перевірки в подальшому апеляційною та касаційною інстанцією.
Згідно вимог ч. 3 ст. 77 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Тобто, у відповідності до вимог ЦПК України, надані суду докази мають бути належними та допустимими.
Докази подаються сторонами та іншими участниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд, дослідивши матеріали та надані до суду учасниками справи докази, вважає, що відповідачем не доведено належних підстав користування спірним приміщенням.
Таким чином, виходячи з обставин, встановлених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном та виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача,- Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1378,00 грн. (а.с. 1), тому дані виплати підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст. ст. 13, 141, 258, 259, 263 - 265, 267, 268, 272, 273, 280, 284, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном та виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси задовольнити.
Усунути перешкоди у здійсненні Військовою частиною НОМЕР_1 права користування своїм майном, шляхом виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з приміщення №50 будівлі № 2, площею 16,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого жилого приміщення.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , ;на користь Військової частини НОМЕР_1 (код НОМЕР_5 ), судовий збір у розмірі 1378,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів, з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку, шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Суддя: Н.В. Мирончук