Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2391/17 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є.О.
Категорія 27 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2018 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Галацевич О.М., Борисюка Р.М.,

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Житомирі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області ухвалене суддею Грубіяном Є.О. у місті Житомирі 29 травня 2018 року по цивільній справі № 278/2391/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Житомирське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

встановив:

У жовтні 2017 року позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся із позовом до суду, в якому просив винести рішення про стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором на загальну суму 1 108 646,64 грн та судові витрати.

Заочним рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2017 року позов задоволено.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 19 січня 2018 року вказане заочне рішення скасовано.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29 травня 2018 року, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором на загальну суму 630 568,82 грн. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення суду скасувати, винести нове - про відмову у задоволенні позовних вимог. Вказує, що суд першої інстанції при винесенні рішення не звернув увагу на пропущення позивачем трирічного строку позовної давності, неправильно визначився із взаємовідносинами сторін та застосував не ті норми , які регулюються спірні правовідносини. Окрім того, не взяв до уваги рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2012 року, яким розірвано кредитний договір та стягнуто по ньому заборгованість у повному обсязі.

Представник позивача ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Житомирське обласне управління АТ «Ощадбанк» надіслав відзив, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення першої інстанції - без змін, оскільки розірвання судом договору про надання іпотечного кредиту не позбавляє позичальника обов'язку виконати взяті на себе зобов'язання за його умовами. Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2012 року та від 28 травня 2018 року хоча і стосуються одного і того ж кредитного зобов'язання, проте кредитором застосовані різні способи захисту свого порушеного права. Вказує, що суд не має підстав для застосування строку позовної давності, оскільки останній був перерваний погашенням відповідачем ОСОБА_1 частини боргу, що свідчить про визнання ним боргу перед банком. Постанова про закінчення виконавчого провадження не може бути підставою про припинення зобов'язання, оскільки реалізація предмету іпотеки тільки частково покрила заборгованість, яка утворилася за час виконання судового рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 15 липня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит № 438, за умовами якого відповідачу наданий кредит у розмірі 804 366 грн, строком на 204 місяці з остаточним терміном погашення не пізніше 14 липня 2025 року (а.с. 7-9).

Підпунктами 1.2, 1.4 пункту 1 даного договору передбачено, що кредитні кошти надаються ОСОБА_1 на придбання будинку по АДРЕСА_2.

Сторони погодились, що зобов'язання банку надати кредит виникає з моменту виконання всіх та кожної з наведених нижче умов, до яких, зокрема, належить й укладення в забезпечення виконання зобов'язань за цим договором іпотечного договору, з прийняттям в іпотеку нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а також укладення на користь банку договору страхування предмета іпотеки.

Матеріали справи також свідчать, що 15 липня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір поруки № 885 (а.с. 12) і між позивачем та ОСОБА_4 договір поруки № 883 (а.с. 13), за умовами яких поручителі зобов'язуються перед кредитором відповідати солідарно з боржником в повному обсязі за своєчасне та повне виконання останнім зобов'язання за кредитним договором № 438 від 15 липня 2008 року. Згідно умов договорів поруки, у разі порушення боржником виконання зобов'язання кредитор має право вимагати від поручителя виконання зобов'язання боржника перед кредитором згідно з умовами кредитного договору.

З матеріалів вбачається, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2012 року у цивільній справі № 2-128/12 за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 438 від 15 липня 2008 року в розмірі 1 356 826,98 грн, що складається з залишку непогашеного кредиту в розмірі 801 731,00 грн, залишку нарахованих та не сплачених відсотків в розмірі 435 576,86 грн, залишку нарахованої і не сплаченої пені за несвоєчасне щомісячне погашення кредиту в розмірі 119 519,12 грн, звернуто стягнення на предмет застави житловий будинок та земельну ділянку площею 0,2500 га (кадастровий номер НОМЕР_2), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу на публічних торгах, при цьому початкова ціна має бути встановлена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності; розірвано кредитний договір № 438 від 15 липня 2008 року.

В матеріалах справи міститься копія постанови від 14 лютого 2018 року № 39374961 про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-128/12 від 01 лютого 2013 року, виданого на виконання вищевказаного судового рішення (а.с. 155).

Згідно положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Якщо кредитний договір розірвано у судовому порядку, суд, який розглядає справу, пов'язану з невиконанням зобов'язання за цим договором, зокрема про звернення стягнення на предмет іпотеки, переданий в іпотеку поручителем, зобов'язаний надати оцінку встановленим рішенням суду обставинам щодо розірвання кредитного договору та наслідкам такого розірвання.

Згідно ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті).

Тобто, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов'язок повернути кредитодавцеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Частина перша ст. 559 ЦК України передбачає, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 593 право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Згідно абзацу 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання.

За таких обставин, розірвання кредитного договору має наслідком припинення на майбутнє зобов'язання кредитодавця та позичальника, а також припинення на майбутнє поруки і застави (іпотеки) за обов'язками позичальника, які можуть виникнути, зокрема, за статтею 625 ЦК України після такого розірвання. Порука та застава (іпотека) не припиняються за обов'язками позичальника щодо заборгованості за кредитом, процентів і неустойки, які існували на момент розірвання кредитного договору. Тобто, розірвання кредитного договору не є підставою для припинення поруки та застави (іпотеки), які можуть забезпечувати виконання зобов'язання, що виникло до моменту такого розірвання. Зазначена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 13 червня 2018 року у справі № 548/981/15-ц.

Звертаючись з позовом, позивач просив стягнути відповідачів заборгованість за договором № 438 від 15 липня 2008 року, що утворилась станом на 05.10.2017 на загальну суму 1 108 646,64 грн, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, остаточно просив стягнути заборгованість, що утворилась на 12.02.2018 на загальну суму 630 568,82 грн і складається із: залишку непогашеного кредиту 503 478,43 грн, залишку нарахованої та несплаченої пені 127 090,39 грн. Тобто частково і ту суму заборгованості, що була стягнута за рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2012 року у цивільній справі № 2-128/12, яке виконане в повному обсязі у лютому 2018 року, а також відсотки та пеню, що нарахована позивачем після розірвання договору.

Суд першої інстанції на вищевикладені вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, та безпідставно задовольнив позов банку, стягнувши заборгованість, що вже була стягнута за рішенням суду та ту, що утворилась після розірвання кредитного договору.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог за безпідставністю у повному обсязі.

Посилання ж представника апелянта на пропуск банком строку позовної давності правового значення для вирішення даної справи не має.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За таких обставин, на користь апелянта з позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір при зверненні до апеляційного суду у розмірі 14 187,79 грн (630 568,82 х 1,5% х 150%).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 травня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Житомирське обласне управління АТ «Ощадбанк» (10003, м. Житомир, вул. Перемоги, 15, рахунок № 290910191, МФО 311647, ) на користь ОСОБА_1 (10000, АДРЕСА_1, ІН НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 14 187 (чотирнадцять тисяч сто вісімдесят сім) гривень 79 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий : Судді :

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2018 року.