Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Ліщинська О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біла Церква, в залі суду № 5цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірного підприємства «Київське обласне дорожнє управління ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» , третя особа : ОСОБА_2 про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що він з 01.08.2011 року по 03.07.2017 рік згідно Наказу № 46-к від 01.08.2011 року був прийнятий на роботу до філії «Білоцерківського районного дорожнього управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаду головного інженера, а з 03.07.2017 позивач обіймав посаду начальника цієї філії. 25.06.2018 року позивач мав намір звільнитися з роботи, склав відповідну заяву, але його колеги умовили продовжувати працювати. Однак, 16.08.2018 року позивачу повідомили, що Наказом № 177-в від 16.08.2018 року його було звільнено з посади начальника Філії «Білоцерківського районного дорожнього управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на підставі заяви позивача від 25.06.2018. Позивач, посилаючись на ч.2 ст. 38 КЗпП України, вважає, що його звільнення було незаконне, оскільки після подачі заяви від 25.06.2018р. він продовжував працювати, виконував свої посадові обовязки, не вимагав розірвання трудового договору, на його місце не було запрошено іншого працівника, заяву про звільнення позивач на реєстрацію не подавав, жодних строків свого звільнення не погоджував. А тому, позивач просить суд скасувати Наказ директора ДП «Київський облдорупр» №177 від 16.08.2018 р. про звільнення з посади ОСОБА_1 та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення і на день винесення рішення у судовій справі. І оскільки, такими діями відповідача були порушені права позивача, він просить суд стягнути з відповідача 20 000 грн. моральної шкоди.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали.

Представник відповідача, за довіреністю у справі, позов не визнала. Суду надано відзив на позов.

Третя особа по справі, ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належно.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що в період з 01.08.2011 року по 03.07.2017 рік позивач згідно Наказу № 46-к від 01.08.2011 року був прийнятий на роботу до філії «Білоцерківського районного дорожнього управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаду головного інженера.

Наказом (розпорядженням) № 113-к від 03.07.2017 позивач був прийнятий на посаду начальника Філії «Білоцерківського районного дорожнього управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

Відповідно №60 від 12.06.2018р. «Про розподіл функціональних повноважень керівництва ДП «Київський Облдорупр» виконавчому директору надано право підписувати накази та інші документи, що стосуються виробничої діяльності підприємства.

Встановлено, що 25.06.2018 року позивач склав заяву про звільнення з роботи за власним бажання. Однак, в подальшому позивач змінив свій намір залишати роботу та продовжував працювати.

Встановлено, що 20.08.2018 року Наказом № 177-в від 16.08.2018 року позивача було звільнено з посади начальника Філії «Білоцерківського районного дорожнього управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на підставі заяви від 25.06.2018р., складеної ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням.

Встановлено, що 08.08.2018р. заява позивача про звільнення з роботи була зареєстрована в канцелярії за Вх. №01- 01/2669 від 08.08.2018, про що свідчить відбиток штампу. На заяві ОСОБА_1 про звільнення від 25.06.2018 зазначена резолюція виконавчого директора ОСОБА_2: «Відділ кадрів до наказу 08.08.2018».

Позивач суду пояснив, що 25.06.2018 року, після повернення з наради на підприємстві, йому не сподобалися запропоновані умови і виникло бажання звільнитися з роботи. ОСОБА_1 25.06.2018 р. написав заяву про звільнення з роботи в звязку з виходом на пенсію та відніс цю заяву до головного інженера, який повинен був її завізувати. Але головний інженер та колектив умовили ОСОБА_1 не полишати роботу, продовжувати працювати. Позивач забув про свою заяву, залишився на роботі, виконував посадові обовязки, отримував заробітну плату. 16.08.2018р. позивачу було несподівано повідомлено про його звільнення за поданою раніше заявою. Позивачу не відомо, чому заява від 25.06.2018р. не була знищена та чому її зареєстрували 08.08.2018р. Позивач був обурений таким рішенням директора про звільнення, отримав стрес та потрапив до лікарні. Позивач вважає, що його права були грубо порушені.

Представник відповідача, заперечуючи позов, суду пояснила, що відповідачу стало відомо про намір звільнення ОСОБА_1, лише, 08.08.2018р., тобто, коли дана заява надійшла до відповідача та була зареєстрована в канцелярії за Вх. №01- 01/2669, про що свідчить відбиток штампу. Отримавши заяву позивача, роботодавець відреагував на неї, підтримав законом передбачене право працівника на звільнення за власним бажання. Представник відповідача неодноразово зазначала, що позивач письмово заяву про своє звільнення не відкликав. На підставі власноруч складеної заяви ОСОБА_1 про звільнення від 25.06.2018р., був виданий Наказ (розпорядження) № 177-в від 20.08.2018р. Ознайомитися з даним наказом пзивач відмовився, про що було складено Акт від 16.08.2018 у м. Біла Церква.

При вирішенні даного спору , суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно ч.1,2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

У цілій низці випадків закон зобов'язав власників робити звільнення працівників у такий строк, про який вони просять. При цьому мова йде про скорочення двотижневого строку, оскільки за його межами працівник може звільнитися в загальному порядку. У цьому випадку строк попередження про звільнення скорочується на розсуд працівника хоча б навіть і до одного дня. Випадки, коли на власника покладається обов'язок звільнити працівника в строк, про який він просить, перелічені в ст. 38 КЗпП.

Зі змісту складеної позивачем заяви про звільнення від 25.06.2018р. не вбачається строку звільнення, тобто працівник не просив розірвати трудовий договір негайно, чи в інший, скорочений, строк. Також, судом встановлено, що позивач та роботодавець не домовлялися про строки звільнення позивача з роботи.

Сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть удень подачі заяви про звільнення. Однак, власник не вправі звільнити працівника до закінчення двотижневого строку після подачі працівником заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить.

Водночас працівникові дається право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Це - безумовне право працівника. Однак, організаційні форми реалізації працівником цього права визначені не зовсім чітко та законодавство не встановлює обов'язкової письмової форми відкликання заяви про звільнення, тому відкликання може бути й усним, а доводитися воно може будь-якими доказами, які допускає цивільно-процесуальне законодавство.

Законодавцем передбачено тільки одну умову, коли працівник позбавляється права відкликати заяву про звільнення за власним бажанням.Такого права він не має тоді, коли у зв'язку з подачею заяви про звільнення власник запросив на його місце такого працівника, якому не можна відмовити в прийнятті на роботу. Вважається - і це відповідає частині п'ятій ст. 24 і п. 1 частини другої ст. 232 КЗпП, - що в прийнятті на роботу не може бути відмовлено особам, запрошеним на роботу в порядку переведення. Пленум Верховного Суду України дав роз'яснення, що тільки запрошення на місце працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, іншого працівника в порядку переведення, позбавляє того, хто звільняється, права відкликати свою заяву про звільнення. В даному випадку, встановленим по справі є те, що на місце позивача не було призначено особу за переведенням.

Таким чином, даючи аналіз встановленим обставинам по справі та наданим доказам, суд приходить до висновку, що звільнення з роботи ОСОБА_1 відбулося з порушенням трудового законодавства, зокрема, норм ст. 38 КЗпП України.

Так, ОСОБА_1 подав заяву про звільнення 25.06.2018 року, що вбачається з дати складання заяви. Але, змінивши свої наміри та продовжуючи працювати, позивач вважає, що відповідач не мав права звільняти його з роботи через, майже, 2 місяці після складання заяви.

Відповідач стверджує, що установі стало відомо про заяву позивача на звільнення, лише, 08.08.2018р., з дня реєстрації заяви, а дата складання цієї заяви не має значення. Однак, якщо, погодитися з позицією відповідача, то також, вбачається порушення правил звільнення працівника, бо порушено передбачений Законом двотижневий строк (ст.38 КЗпП України). Заява про звільнення позивача з роботи була зареєстрована 08.08.2018р., а наказ про звільнення було видано 16.08.2018р., тобто через тиждень після реєстрації заяви. А звільнення відбулося 20.08.2018р.. через 12 днів після реєстрації заяви позивача. Зі змісту заяви позивача від 25.06.2018р. не вбачається жодних строків розірвання трудового строку, а отже строк мав бути загальним 2 тижні.

Таким чином, відповідач звільнив ОСОБА_1 до закінчення двотижневого строку за відсутності його згоди, а тому, суд, вважає за можливе поновити позивача на роботі. Та похідним є задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення 20.08.2018р. по 17.10.2018р. За нормами п.п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 /зі змінами/ середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.Відповідно до довідки, наданої відповідачем (а.с.10), середньоденна заробітна плата позивача становила 782,88 грн. Вимушений прогул становить 42 дні, з 20.08.2018року по 17.10.2018 року, включно, при 5-денному робочому тижні.Отже, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу: 782,88 х 42 = 32880,96 грн.

Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусильдля організації свого життя.

Однак, позовну вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди в 20 000 грн., суд вважає необґрунтованою та не доведеною. Відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, позивач вказав, що у нього внаслідок дій відповідача щодо неправомірного звільнення з роботи, загострилася хронічна хвороба, ОСОБА_1 переніс стрес та потрапив до лікарні. Позивач має хронічні захворювання, тривалий час хворіє на цукровий діабет, а тому перебування позивача на стаціонарному лікуванні з діагнозом «цукровий діабет» не має причинно-наслідкового звязку із звільненням з посади. Крім того, позивач не скористався своїм правом на відкликання заяви про звільнення, та недбале ставлення самого позивача до своєї заяви про звільнення з роботи, невизначеність призвели до проблемної ситуації і судового спору, а отже, суд відмовляє в частині позову про відшкодування моральної шкоди.

Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір.

Керуючись ст.ст. 38,233,235 КЗпП України, постановою від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» , постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.ст. 12, 13, 81, 141, 158, 258- 265, 430 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Скасувати наказ (розпорядження) виконавчого директора ДП «Київське обласне дорожнє управління» №177-в від 16.08.2018 року про звільнення з посади начальника філії ОСОБА_1 за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію.

Поновити ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника філії «Білоцерківське районне ДУ».

Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день прийняття рішення, по 17.10.2018р. в сумі 32880,96 грн. (тридцять дві тисячі вісімсот вісімдесят гривень дев"яносто шість копійок).

Відмовити в іншій частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з відповідача ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в дохід держави судовий збір в розмірі 736 грн. 40 коп..

Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 підлягає до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення суду буде виготовлено не пізніше 24.10.2018 року.

СуддяОСОБА_3