24.10.2018 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Дорошинської В.Е.
при секретарі Рєпа А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя -
Позивач ОСОБА_1 звернулась суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що вони з відповідачем перебувають у фактичних шлюбних відносинах з січня 2003 року, а у зареєстрованому шлюбі з 26.11.2003 про що, в книзі реєстрації актів про одруження Новофедорівською сільською радою зроблено запис під №18. На фактичні шлюбні відносини, які склалися у сторін з січня 2003 року, вказують свідки позивача.
Проте, сімейне життя між сторонами не склалося, вони мають різне відношення до сім'ї та подружніх обов'язків, у зв'язку із цим фактично родина розпалася у червні 2006, шлюбно-сімейні відносини між ними також фактично припинені, а шлюб носить лише формальний характер, а відтак позивач змушена звертатись до суду з вказаним позовом.
Крім того, позивач, звертаючись до суду із позовними вимогами про розірвання шлюбу, одночасно просила визнати спільною сумісною власністю подружжя сторін придбане в шлюбі майно.
Представник позивача в судове засідання надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Відповідач, належно повідомлений про час і місце судового засідання, до суду не зявився, свого представника не направив, причини неявки суду, не повідомив.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.
Згідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З'ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та правовідносини, що випливають з таких обставин, перевіривши доводи, зазначені в позові наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступного.
Судом встановлено, що між сторонами, згідно із свідоцтвом про шлюб виданим Новофедорівською сільською радою Голопристанського району Херсонської області, 26.11.2003 зареєстровано шлюб про що, в книзі реєстрації актів про одруження Новофедорівською сільською радою зроблено запис під №18. Окремо матеріали справи вказують на виникнення фактичних шлюбних відносин у січні 2003 року.
Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Як свідчать матеріали справи, позивач та відповідач проживають окремо та не ведуть спільного господарства, наміру зберігати шлюб вони не мають.
У відповідності до ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім'ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, тому є всі наявні підстави для задоволення позову в частині вимог позивача щодо розірвання шлюбу.
Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами про розірвання шлюбу, одночасно висуває до відповідача вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя та розподіл нерухомого майна придбаного, як заявляє позивачка, за час подружнього життя за її власні кошти.
Як було встановлено судом в ході розгляду даної справи, вищевказане нерухоме майно було придбано під час шлюбних відносин сторін по справі. Крім того, як було зазначено позивачем, спірна квартира та земельна ділянка з 2006 року і наразі перебуває в одноособовому користуванні позивача, адже відповідач спірне майно не утримує, покинувши його у червні 2006 року.
Відповідно до поданої стороною позивача копії листа від 16.01.2018 №09-08/161 спрямованого на імя позивачки Новофедорівською сільською радою Голопристанського району Херсонської області та копії технічного паспорту від 08.02.2018, квартирі присвоєно статус садибного (індивідуального) житлового будинку у складі наступного майна: житловий будинок житловою площею 35.6 кв.м., загальною площею 76 кв.м. із господарськими будівелями: літ. «Б» господарська будівля 79, 4 кв.м., літ. «В» літня кухня 35,1 кв.м., літ. «Г» туалет 4,8 кв.м., літ. «Д» навіс 4,2 кв.м., літ. «Е» душ 6,1 кв.м.
Як вказує позивач, майно набуте під час спільного проживання із відповідачем виключно за її власний кошт, внаслідок її особистих грошових внесків, оскільки вона єдина у сімї працювала та мала дохід. Відповідач будучи працездатним, не мав самостійного заробітку не працюючи без будь-яких на це поважних причин, домашнє господарство не вів, догляд за будь-ким не здійснював.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Дана норма свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та з чого випливає, що спростування або оспорення поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об'єкт, покладається на того з подружжя, який його заперечує. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Також, згідно положень ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям, а відтак, суд дійшов висновку, що зазначені квартира та земельна ділянка відноситься до спільної сумісної власності подружжя.
Разом з тим, ч.2 ст.372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» визначено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
З наданих до суду матеріалів справи, а саме розписки від 24.03.2006, квитанції №6619415 ХФ КБ «Приватбанк», Херсонського філіалу, Голопристанського відділення від 24.03.2006, пояснень доданих до справи стороною позивача, трудової книжки позивачки вбачається, що позивачка в період відносин із відповідачем була єдина працевлаштована і мала дохід, натомість відповідач мав до шлюбних відносин борг у вигляді запозичення розміром пятнадцять тисяч доларів США, в наступному повернутий позикодавцям відповідача позивачкою із її особистих коштів.
Як зазначено в абзацах 4, 5, 6 п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. за №11, при вирішення спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив, чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу. Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне
становище співвласників тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Що стосується вимог позивача з приводу визнання спільною сумісною власністю подружжя обєкту нерухомого майна згідно із свідоцтвом про право власності на нього виданого 05.01.2004 виконавчим комітетом Суворовської районної у м. Херсоні ради, суд зазначає наступне.
Так, як вже було зазначено судом, в силу положень ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).
Проте, досліджуючи матеріали справи, суд не знайшов підтверджень того, що майно наведене позивачкою, а саме свідоцтво на яке видане згідно до рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради №732 від 11.12.2002, тобто до початку шлюбних відносин, підлягає оцінці як таке, що відноситься до спільної сумісної власності подружжя.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до переконливого висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачем під час шлюбних відносин придбане будь-яке інше майно окрім заявлених квартири та земельної ділянки, а відтак позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя та розподіл між сторонами обєкту нерухомого майна згідно із свідоцтвом про право власності на нього виданого 05.01.2004 виконавчим комітетом Суворовської районної у м. Херсоні ради на підставі рішення виконкому Херсонської міської ради від 11.12.2002 №732 не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 21, 24, 56, 57, 60-62, 68, 70-71, 74, 112, 114 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 355, 368, 372 ЦК України, ст.ст.6-13, 81, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 280, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.
Шлюб, зареєстрований Новофедорівською сільською радою, актовий запис під №18
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвати.
Визнати спільною сумісною власністю наступне майно:
Садибний (індивідуальний) житловий будинок розташований: АДРЕСА_2 житловою площею 35.6 кв.м., загальною площею 76 кв.м. із господарськими будівелями: літ. «Б» господарська будівля 79, 4 кв.м., літ. «В» літня кухня 35,1 кв.м., літ. «Г» туалет 4,8 кв.м., літ. «Д» навіс 4,2 кв.м., літ. «Е» душ 6,1 кв.м.
Поділити спільну сумісну власніть наступним чином:
Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок розташований: АДРЕСА_2 житловою площею 35.6 кв.м., загальною площею 76 кв.м. із господарськими будівелями: літ. «Б» господарська будівля 79, 4 кв.м., літ. «В» літня кухня 35,1 кв.м., літ. «Г» туалет 4,8 кв.м., літ. «Д» навіс 4,2 кв.м., літ. «Е» душ 6,1 кв.м.
В задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Суддя В.Е. Дорошинська