Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 755/22260/15-ц

провадження № 61-16683св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Український професійний банк»,

представник відповідача - Чуб Альона Ігорівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» (далі - ПАТ «УПБ») про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Позов мотивовано тим, що 01 квітня 2015 року між ним та ПАТ «УПБ» було укладено договір строкового банківського вкладу «Стандарт» № 336158 в іноземній валюті, відповідно до умов якого банк зобов'язався прийняти від нього грошові кошти в сумі 15 500,00 доларів США строком на 12 місяців плюс один день з процентною ставкою - 12 % річних. Він виконав свій обов'язок та вніс вказані грошові кошти на рахунок банку.

Зазначав, що 15 жовтня 2015 року він звернувся до відповідача, направивши письмову вимогу про видачу банківського вкладу, проте його вимога задоволена не була.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ПАТ «УПБ» заборгованість за договором строкового банківського вкладу в сумі 5 998,00 доларів США.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня

2016 року у складі судді Арапіної Н. Є. позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ПАТ «УПБ» на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором строкового банківського вкладу «Стандарт» від 01 квітня 2015 року № 336158 у розмірі

5 998,00 доларів США та витрати на оплату правової допомоги у розмірі 1 250 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_4 є обґрунтованими та доведеними, ПАТ «УПБ» не виконав умови договору банківського вкладу, тому позов задоволено у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «УПБ» задоволено. Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що із заявою про повернення банківського вкладу ОСОБА_4 звернувся до ПАТ «УПБ» після початку процедури ліквідації, коли у банку вже діяла тимчасова адміністрація. Таким чином, відповідач, діючи у межах Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним у вказаних правовідносинах, не мав права задовольняти вимоги вкладника у повному обсязі, а здійснив виплату в межах гарантованої суми у розмірі 200 тис. грн, тому вимоги позивача не можуть бути задоволені, оскільки у банку введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року № 6-1123цс16.

У касаційнійскарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з порушенням норм чинного законодавства. Зазначав, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було відшкодовано кошти в сумі 200 тис. грн, однак згідно Конституції України та чинного законодавства позивач не може бути позбавлений права власності не інакше як за рішенням суду, а тому він має право на отримання всієї суми банківського вкладу. Крім того, вказував на те, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» питання стягнення коштів при запровадженні тимчасової адміністрації на підставі рішення суду не врегульовано.

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення від ПАТ «УПБ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ», в якому банк посилався на те, що касаційна скарга є безпідставною та необґрунтованою. Вказував на те, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, положення якого є обов'язковими для виконання. 06 жовтня 2015 року ОСОБА_4 отримано виплату гарантованої суми за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у розмір 200 тис. грн. Відповідно до частини п'ятої

статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» ОСОБА_4 мав право заявити Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про свої вимоги до банку, тобто строком до 03 жовтня 2015 року. Однак, позивач не скористався своїм правом та не заявив про свої вимоги до банку у встановлений чинним законодавством України строк. Крім того, банк вказував на те, що позов було подано в межах ліквідаційної процедури. За таких обставин, судом апеляційної інстанції було ухвалено законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що 01 квітня 2015 року між ОСОБА_4 та ПАТ «УПБ» було укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № 336158 в іноземній валюті, згідно з яким банк зобов'язався прийняти від позивача грошові кошти в сумі 15 500,00 доларів США строком на 12 місяців плюс один день. Позивач виконав свій обов'язок, вніс вказані грошові кошти на рахунок. Відповідач зобов'язався нарахувати та виплатити вкладникові за час користування коштами проценти за ставкою 12 % річних (а.с. 5).

Згідно меморіальних ордерів від 01 квітня 2015 року № 270103 (#22571090) та

№ 270103 (#22571094) ОСОБА_4 вніс готівкою на відкритий банком депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 15 500,00 доларів США (а.с. 6-7).

15 жовтня 2015 року позивач звернувся до банку, направивши письмову вимогу про видачу банківського вкладу, проте вимога вкладника задоволена не була.

Постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року

№ 562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «УПФ» відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ «УПБ» (а.с. 35).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

від 28 серпня 2015 року за № 158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та делегування повноважень ліквідатору банку» було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «УПБ» з 31 серпня 2015 року до 30 серпня 2016 року (а.с. 36).

В ході проведення процедури ліквідації банку ОСОБА_4 була виплачена гарантована сума у розмірі 200 тис. грн (а.с. 37, 38).

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Статтею 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк України має право віднести банк до категорії проблемних з підстав, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України. Факт віднесення банку до категорії неплатоспроможних є загальновідомим та не потребує доказування.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Згідно з частиною п'ятою статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Відповідно до частини шостої статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури.

Статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлена черговість та порядок задоволення вимог до банку, згідно якої кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону та щодо покриття витрат Фонду, передбачених у пункті 17 частини п'ятої статті 12 цього Закону; вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; вимоги фізичних осіб, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності); інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; вимоги за субординованим боргом.

Частиною 4 зазначеної норми встановлено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від реалізації майна, недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належать кожному кредиторові однієї черги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно застосувавши положення частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, тому вимоги про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, задоволенню не підлягають. При цьому суд правильно врахував, що з 31 серпня 2015 року у ПАТ «УПБ» розпочата процедура ліквідації, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, такі дії можуть призвести до порушення черговості задоволення вимог кредиторів, визначених у статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Посилання ОСОБА_4 у касаційній скарзі на порушення банком, гарантованих Конституцією України права позивача на захист його власності, є

безпідставними, оскільки у разі ліквідації юридичної особи вступають в дію спеціальні законодавчі обмеження. Позивач, який розмістив свої грошові кошти у ПАТ «УПБ» зобов'язаний був знати закони, які безпосередньо стосуються його прав, а саме закони, які регулюють порядок повернення вкладів, які розміщені в банках, що ліквідуються. Законодавець попередив позивача, що в разі ліквідації банку, йому гарантовано буде повернута лише сума у розмірі 200 тис. грн, а також повідомив про порядок повернення решти коштів.

На момент ухвалення рішення у вказаній справі, кошти ОСОБА_4 можуть бути повернуті тільки у спосіб чітко визначений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому відсутні підстави вважати, що відповідач протиправно позбавляє позивача його власності.

Посилання касаційної скарги на те, що стаття 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не містить обмежень щодо задоволення вимог вкладників у судовому порядку, а поширюється лише на стадію виконання, на якій проводиться стягнення, суд не бере до уваги, оскільки вказана норма забороняє банку задовольняти вимоги вкладників у інший спосіб, аніж визначений спеціальним Законом. Тобто відповідач в межах Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» діяв правомірно і не порушував прав вкладника, які регулюються цим Законом.

Доводи касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судовогорішення не впливають. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В. Білоконь

Є. В. Синельников