Справа № 296/324/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" жовтня 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:

головуючого судді Галасюка Р.А.

секретаря Могилевець В.С.

за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду №327 цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до Державного архіву Житомирської області, третя особа: Первинна профспілкова організація Державного архіву Житомирської області про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до Державного архіву Житомирської області, третя особа: Первинна профспілкова організація Державного архіву Житомирської області про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі.

В заяві до суду позивач вказала, що її звільнено з посади провідного археографа відділу використання інформації документів Національного архівного фонду та довідкового апарату Державного архіву Житомирської області, на яку її було поновлено наказом директора Державного архіву Житомирської області від 19 жовтня 2017 року № 80-к.

Так, наказ від 15.11.2017 року № 91-к їй було вручено після того, як 02.01.2018 о 9-й год. в час виходу на роботу після хвороби і перебування у відпустці по тимчасовій непрацездатності у звязку із перебуванням на амбулаторному і стаціонарному лікуванні з 16.11.2017 по 29.12.2017 не було допущено на робоче місце для виконання своїх посадових обовязків та розяснено, що наказ цей видано саме на підставі рішення апеляційного суду Житомирської області від 15.11.2017 по цивільній справі № 296/3039/17.

При цьму, вважає, що наказ директора Державного архіву Житомирської області від 15 листопада 2017 року № 91-к незаконний, оскільки 16.11.2017 вона письмово повідомила адміністрацію Державного архіву Житомирської області про те, що захворіла і не зявиться на роботу за станом здоровя.

У судовому засіданні позивач та її представники ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 заперечували щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_7 в повному обсязі та пояснили, що наказ Державного архіву Житомирської області від 19.10.2017 року № 80-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_7Г.» було видано на виконання рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 08.09.2017 року по цивільній справі №296/3039/17. Однак підставою для видання наказу від 15.11.2017 року №91-к «Про скасування п.2 наказу держархіву області від 19.10.2017 р. №80-к» у частині поновлення ОСОБА_7 на роботі стало рішення апеляційного суду Житомирської області від 15.11.2017 року, яким рішення Корольовського районного суду м.Житомира в частині поновлення ОСОБА_7 на роботі було скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вимог.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 працювала в Державному архіві Житомирської області на посаді провідного археографа відділу використання інформації документів Національного архівного фонду та довідкового апарату Державного архіву Житомирської області. 15.11.2017 року за наказом № 91-к позивачку було звільнено з роботи.

Під час перебування ОСОБА_7 на стаціонарному лікуванні на її домашню адресу 01.12.2017 року з адміністрації Державного архіву Житомирської області надійшов рекомендований лист №106, про те, що вона «за трудовою книжкою досі не зявились», а також що адміністрація Державного архіву Житомирської області очікує від неї «письмову згоду на відправлення трудової книжки поштою».

07.12.2017 року на домашню адресу позивачки надійшов простий лист із поштовим штемпелем відправки від 05.12.2017, в якому був лист Державного архіву Житомирської області від 30.11.2017 № К-106/01-08 за підписом директора Державного архіву Житомирської області ОСОБА_9 на її імя про те, що відповідно до рішення Апеляційного суду Житомирської області від 15.11.2017 по цивільній справі № 296/3039/17 у даний час вона не перебуває з Державним архівом Житомирської області у трудових відносинах.

Правовими підставами припинення трудового договору відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є: набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи.

Будь-яких копій наказів по установі за період перебування на лікарняному позивачці надіслано не було.

Трудову книжку ОСОБА_7 було вручено 02.01.2018 року у перший день після закінчення відпустки по тимчасовій непрацездатності.

Згідно норми статті 9 КЗпП України, не допускається погіршення становища працівника порівняно із загальними умовами праці, закріпленими в законодавстві про працю. Тому працівники, з якими укладено безстроковий трудовий договір, не можуть бути звільненими з роботи без зазначення в наказі про звільнення конкретної правової норми, яка є підставою для звільнення.

Верховний Суд України в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16) виклав правову позицію, що припинення трудового договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП слід здійснювати саме на підставі угоди, а не шляхом подання заяви працівника. Спірні правовідносини у справі № 404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16) стосувалися можливості анулювання попередньо досягнутої домовленості щодо такого припинення. Незважаючи на те, що згідно з усталеною практикою та відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 («Постанова Пленуму»), анулювання такої домовленості можливе лише за взаємною згодою на це роботодавця і працівника, ВСУ поклав на суд першої інстанції додаткові обовязки щодо зясування наявності волевиявлення сторін. Припинення трудового договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП у справі № 404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16) було оформлено заявою працівника, завізованою уповноваженим органом (при цьому працівник заявляв в судовому засіданні, що така заява була підписана ним під тиском). Зважаючи на те, що ця заява (хоч і підписана особисто працівником) була подана роботодавцеві іншою особою в період непрацездатності працівника, ВСУ дійшов висновку про необхідність зясування дійсного волевиявлення сторін трудового договору на його припинення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП. Так, згідно з правовою позицією ВСУ, суди, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП, повинні з'ясувати:

- чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою;

- чи було волевиявлення працівника на час припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення;

- чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Така правова позиція ВСУ спрямована на усунення практики припинення трудових договорів «за угодою сторін» без оформлення такої угоди як окремого цілісного документа, а лише за наявності заяви працівника з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП.

Також судом встановлено, що в Журналі реєстрації приходу на роботу і виходу з роботи працівників архіву за період з 16.11.2017 року по 30.11.2017 рік навпроти прізвища позивачки містяться записи про перебування її на лікарняному (а.с. 25-37).

За таких обставин суд приходить до висновку, що наказ начальника Державного архіву Житомирської області від 15 листопада 2017 року № 91-к щодо звільнення з посади провідного археографа відділу використання інформації документів Національного архівного фонду та довідкового апарату Державного архіву Житомирської області ОСОБА_7 є незаконним, і він підлягає скасуванню. Що стосується відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Статтями 16 та 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується, зокрема, механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Враховуючи характер моральних страждань позивача, з урахуванням вимог розумності, співмірності та справедливості, зважаючи, що позов задоволено , суд приходить до висновку, що необхідно частково задовольнити вимоги позивача та стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню судові витрати в дохід держави, що складаються з судового збору розмірі 704,80 грн., оскільки позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена від їх сплати.

Керуючись ст.ст.7,10,76,81,133,141,244,245,ч.6 ст.259,263-265,268,354 ЦПК України, ст.43 Конституції України, ст.ст.70,94,97,106,107,233,237-1 КЗпП України, ст.ст.21,30 Закону України "Про оплату праці", ст.ст.16,23 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_10 до управління Державної пенітенціарної служби Українив Житомирській області, центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі задовольнити.

Визнати незаконним і скасувати наказ Державного архіву Житомирської області від 15 листопада 2017 року № 91-к щодо звільнення з посади провідного археографа відділу використання інформації документів Національного архівного фонду та довідкового апарату Державного архіву Житомирської області ОСОБА_7.

Поновити ОСОБА_7 на роботі, на посаді провідного археографа відділу використання інформації документів Національного архівного фонду та довідкового апарату Державного архіву Житомирської області з 16.11.2017 року.

Стягнути з Державного архіву Житомирської області на користь ОСОБА_7 втрачений заробіток за час прогулу за період з 16.11.2017 по 04.10.2018 рік.

Стягнути з Державного архіву Житомирської області на користь ОСОБА_7 заподіяну їй порушенням її трудових прав моральну шкоду в сумі 5000 грн. (п»ять тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду подання апеляційної скарги через Корольовський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Cуддя Р. А. Галасюк