Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 757/18349/17-ц

провадження № 61-24917 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року у складі судді Остапчук Т. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що між ним та публічним акціонерним товариством «Златобанк» (далі - ПАТ «Златобанк») було укладено договір про відкриття банківських рахунків. Постановою Правління Національного банку України від 04 грудня 2014 року ПАТ «Златобанк» було віднесено до категорії проблемних строком на 180 днів. Постановою Правління Національного банку України від 12 червня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк». Також було передбачено, що для отримання коштів вкладники ПАТ «Златобанк» мають право звертатись до установ банку-агента Фонду - ПАТ «Державний ощадний банк України».

19 червня 2015 року він звернувся до ПАТ «Державний ощадний банк України», як банку-агента Фонду, з вимогою виплатити гарантовану суму вкладу у розмірі 200 тис. грн, проте отримав відмову у її здійсненні. Підставою для такої відмови стало те, що 27 квітня 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк» виплатило вказані кошти ОСОБА_6, яка діяла від його імені на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Оскільки він таку довіреність ОСОБА_6 не видавав, грошових коштів від банку не отримував, тому був змушений звернутись до правоохоронних органів. По вищевказаному факту було порушено кримінальне провадження, в якому неодноразово проводилися експертизи, висновками яких встановлено, що довіреність на ім'я ОСОБА_6 була видана на підставі його підробленого паспорта громадянина України. Вважав дії банку щодо невиконання свого обов'язку по виплаті на його користь суми гарантованого вкладу незаконними, унаслідок чого було порушено його права.

З урахуванням викладеного ОСОБА_3 просив суд стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» гарантовану суму вкладу на його користь у розмірі 200 тис. грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року позов ОСОБА_3. залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не було надано доказів на підтвердження порушення ПАТ «Державний ощадний банк» вимог Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09 серпня 2012 року № 14, відсутні докази вини працівника ПАТ «Державний ощадний банк» у помилковому переказі коштів. Отже, відповідач виконав своє зобов'язання по виплаті гарантованої суми вкладу у розмірі 200 тис. грн. Вказана сума виплачена особі, яка діяла в інтересах позивача на підставі оригіналу нотаріально посвідченої довіреності. Відсутні докази, що на момент видачі коштів така довіреність була недійсною.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_3 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ПАТ «Державний ощадний банк» було виконано своє зобов'язання перед позивачем по виплаті на його користь гарантованої суми вкладу. Цю суму було виплачено особі, яка діяла в інтересах позивача та від його імені на підставі оригіналу нотаріально посвідченої довіреності. Отже, відсутні докази порушення працівником ПАТ «Державний ощадний банк» вимог Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами при сплаті вказаної суми вкладу.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банком взяті на себе зобов'язання по виплаті на його, позивача, користь гарантованої суми вкладу не виконано, так як вказану суму за депозитним вкладом отримано не ним, а іншою особою на підставі підроблених документів від його імені. Довіреність ОСОБА_6 він не видавав. Порушено його право на майно, гарантоване нормами ЦК України, статтею першою Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що між ОСОБА_3та ПАТ «Златобанк» було укладено договір про відкриття банківських рахунків.

04 грудня 2014 року постановою Правління Національного банку України ПАТ «Златобанк» було віднесено до категорії проблемних строком на 180 днів.

12 червня 2015 року постановою Правління Національного банку України виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк». Також було передбачено, що для отримання коштів вкладники ПАТ «Златобанк» мають право звертатись до установ банку-агента Фонду - ПАТ «Державний ощадний банк України».

ОСОБА_3зазначав про те, що 19 червня 2015 року він звернувся до ПАТ «Державний ощадний банк України», як банку-агента Фонду, з вимогою виплатити гарантовану суму вкладу у розмірі 200 тис. грн, проте отримав відмову у її здійсненні. Підставою для такої відмови стало те, що 27 квітня 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк» виплатило вказані кошти ОСОБА_6, яка діяла від його імені на підставі нотаріально посвідченої довіреності (а.с. 52).

Не погоджуючись з такою відмовою, ОСОБА_3 звернувся до суду.

Згідно з пунктом 1 розділу V Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду 09 серпня 2012 року № 14, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Положення), після одержання Загального Реєстру (Реєстру переказів) та коштів від Фонду банк-агент відповідно до умов договору, укладеного з Фондом, починає виплати гарантованих сум відшкодувань.

Пунктом 2 розділу V Положення передбачено, що при проведенні виплат відшкодувань уповноважений працівник банку-агента повинен здійснити: ідентифікацію особи, яка звернулася за отриманням відшкодування; звірку реквізитів документів особи, яка звернулася за отриманням відшкодування, із реквізитами у Загальному Реєстрі (Реєстрі переказів) відповідно до вимог розділу VІ цього Положення; за умови позитивного результату звірки здійснити виплату коштів, вказавши у касовому документі реквізити отримувача та підставу для виплати відшкодування іншій особі (за потреби).

Вкладник або його представник, який звертається за отриманням гарантованої суми відшкодування, пред'являє відповідальному працівнику банку-агента свій паспорт або інший документ, що посвідчує особу. Фізичні особи - резиденти додатково пред'являють реєстраційний номер облікової картки платника податків або паспорт, в якому контролюючими органами зроблено відмітку про наявність у них права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта (пункт 2 розділу VІ Положення).

Згідно з пунктом 5 розділу VІ Положення результат перевірки даних особи, яка звернулася за отриманням відшкодування до Фонду (банку-агента), встановлюється після перевірки кожного окремого елемента інформації про особу. Такими елементами є: прізвище, ім'я, по батькові; реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності); серія та номер паспортного документа (за наявності); дата видачі паспортного документа; найменування або код органу, яким виданий паспортний документ.

Результат вважається позитивним у таких випадках: за умови повної відповідності даних Загального Реєстру/Реєстру переказів/Переліку та документів, наданих заявником; у разі підтвердження факту зміни прізвища, імені, по батькові та даних паспортного документа вкладника відповідними документами, виданими уповноваженими органами державної влади, засвідченими у встановленому законодавством порядку; якщо у Загальному реєстрі/Реєстрі переказів/Переліку значення поля «Реєстраційний номер платника податків» становить «НОМЕР_1», а вкладник надає документ з інформацією про реєстраційний номер облікової картки платника податків (пункт 6 розділу VІ Положення).

При розгляді справи судами не встановлено порушення працівниками банку при ідентифікації особи, якій були виплачені грошові кошти.

Поряд з цим, відповідно до частини першої статті 57 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклади фізичних осіб банків гарантуються в порядку і розмірах, передбачених законодавством України.

Згідно з частиною першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Частиною другою статті 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти, що здійснюють такі виплати в готівковій або безготівковій формі (за вибором вкладника).

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Установлено, що при зверненні до ПАТ «Державний ощадний банк України»ОСОБА_6, якій була здійснена виплата грошових коштів у сумі 200 тис. грн, надала нотаріально посвідчену довіреність від імені ОСОБА_3, видану на підставі паспорта позивача, за якою працівник банку її ідентифікувала.

Разом з тим, у кримінальному провадженні згідно з висновком експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 31 січня 2017 року встановлено, що зображення особи у паспорті, заповненому на ім'я ОСОБА_3, та зображення особи на зворотній стороні заяви про видачу паспорта громадянина України серії МЕ 614474 належать ОСОБА_7, одному з обвинувачених у кримінальній справі (а.с. 62-69).

Факт виплати банком коштів, що належать ОСОБА_3, іншій особі ОСОБА_6, визнаний сторонами.

Висновком експерта управління державної політики у сфері пробірного нагляду та документів суворої звітності Міністерства фінансів України від 06 вересня 2016 року встановлено, що паспорт громадянина України серії МЕ 614474 на ім'я ОСОБА_3, на підставі якого було виготовлено нотаріально посвідчену довіреність на ім'я ОСОБА_6, пред'явлену нею до банку, державним підприємством «Поліграфічний комбінат «Україна» не виготовлявся і є підробленим (а.с. 118-125).

Стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов'язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22 червня 2004 року).

Поняття власності для Європейського суду з прав людини має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі й не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини «майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права.

Деякі інші права та інтереси, наприклад стосовно боргів, що становлять майно, можуть також розглядатись як майнові права, отже, як власність для цілей цього положення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польші» від 22 червня 2004 року).

«Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Копеський проти Словаччини»).

До «легітимних сподівань» Європейський суд з прав людини, зокрема, відносить існування заборгованості, підтверджене обов'язковими й такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, оскільки це надає особі право розраховувати, що заборгованість буде їй сплачено. Отже, така заборгованість становитиме її майно в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оскільки, нереалізоване право позивача на отримання компенсації за втрачений банківський вклад ґрунтується на положеннях частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тому згідно з вищевказаною практикою Європейського суду з прав людини є власністю та підлягає захисту.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не звернув уваги на те, що оскільки виплата гарантованої суми коштів відповідачем була здійснена іншій особі, тобто ПАТ «Державний ощадний банк України» не виконав свого установленого законом обов'язку здійснити таку виплату саме позивачу, як вкладнику, а тому суду слід перевірити, чи повинен банк нести відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань як банк-агент Фонду, незважаючи на відсутність вини його працівників.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 761/13137/16-ц, провадження № 61-5506 св 18.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому банк не позбавлений можливості захистити своє право у разі встановлення особи, яка, якщо буде доведено, вчинила незаконні дії із заволодіння коштами.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Суд касаційної інстанції позбавлений можливості ухвалити власне рішення, оскільки для цього потрібно дослідити докази, дати їм належну правову оцінку, з'ясувати результати кримінального провадження, дослідити поведінку та добросовісність дій позивача. Стаття 400 ЦПК України не передбачає вчинення таких дій судом касаційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справина новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк