Номер провадження: 22-ц/785/3125/18
Номер справи місцевого суду: 2
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.

за участі секретаря - Озарчук В.С.

з участю: представників відповідачів відділу освіти, науки, молоді та спорту Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області і Козацької загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів Білгород-Дністровського району Одеської області

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відділу освіти, науки, молоді та спорту Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року (в складі судді Шевчук Ю.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Козацької загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів Білгород-Дністровського району Одеської області, відділу освіти, науки, молоді та спорту Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

18.07.2017 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до Козацької загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів Білгород-Дністровського району Одеської області (далі-ЗОШ), відділу освіти, науки, молоді та спорту Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області (далі Відділ освіти) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано наступним.

Наказом №19-к/тр від 08.04.2013 року позивачку прийнято на роботу підсобним працівником шкільної їдальні ЗОШ тимчасово на період соціальної відпустки основного працівника. З 2014 року по 27.06.2017 року позивачка знаходилась в соціальній відпустці по догляду за дитиною. У 2016 році з відпустки вийшов основний працівник, якого було переведено на посаду головного повара шкільної їдальні, при цьому позивачку не було звільнено з роботи. У день закінчення строкового договору директор ЗОШ повинен був видати наказ про звільнення позивачки, однак не зробив цього, у зв'язку з чим слід вважати, що позивачка працювала безстроково і її неможливо звільнити у зв'язку із закінченням строку трудового договору. 20.04.2017 року позивачка отримала лист директора ЗОШ із попередженням про звільнення з 28.06.2017 року через скорочення чисельності працівників і відмовою від переведення на іншу посаду. 27.06.2017 року позивачку ознайомлено із наказом про звільнення з роботи у зв'язку із закінченням строку трудового договору за п.2 ст. 36 КЗпП України.

Посилаючись на те, що звільнення відбулося із порушенням трудового законодавства, відповідач не надав копію наказу про звільнення, звільнення відбулось в той час, коли вона знаходилась на амбулаторному лікуванні (з 26.06.2017 року по 01.07.2017 року), через незаконне звільнення вона зазнала моральних страждань, позивачка просила позов задовольнити шляхом скасування наказу №57 від 13.06.2017 року про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 гривень.

Представники ЗОШ і Відділу освіти позов не визнали і заперечували проти задоволення позову, зазначаючи про те, що звільнення відбулося із дотриманням норм трудового законодавства.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2017 року позов задоволено частково: суд скасував наказ №57 від 13.06.2017 року про звільнення позивачки, поновив позивачку на роботі підсобного працівника шкільної їдальні, стягнув з Відділу освіти на користь позивачки заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 27.06.2017 року по 12.12.2017 року і стягнув з Відділу освіти на користь позивачки на відшкодування моральної шкоди 2 000 гривень.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі представник Відділу освіти просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на невірну правову оцінку встановленим фактичним обставинам та письмовим доказам, що свідчить про незаконність рішення суду.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника Відділу освіти зазначає: ОСОБА_2 прийнята на роботу підсобним працівником шкільної їдальні на період соціальної відпустки основного працівника, тобто 08.04.2013 року із позивачкою укладено строковий трудовий договір; працівник, що уклав строковий трудовий договір, після закінчення обумовленого строку підлягає звільненню, при цьому звільнення здійснюється без згоди працівника на підставі наказу власника і днем звільнення у будь-якому випадку повинен бути останній день роботи, визначений трудовим договором, у даному випадку останній день відпустки позивачки, коли вона надається з наступним звільненням; власник може звільнити за своєю ініціативою достроково за наявності підстав, передбачених ст. ст. 40,41 КЗпП України та в інших випадках; 06.10.2014 року позивачці надана соціальна відпустка у зв'язку із народженням дитини та її доглядом на строк до 27.06.2017 року, а 27.06.2017 року її звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору і 27.06.2017 року позивачка отримала трудову книжку; припинення трудового договору після закінчення строку трудового договору можливе протягом одного дня, до закінченням строку звільнення вважалось би незаконним, а у разі спору, суд може лише змінити дату звільнення на пізнішу, однак підстав для поновлення на роботі у такому випадку не буде, якщо тільки до моменту винесення судом рішення по спору про поновлення на роботі строк трудового договору не закінчився; відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про відпустки» у разі, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору, чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки, а датою звільнення є останній день відпустки; звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до 3/х років, відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України не допускається, крім випадків повної ліквідації установи, коли допускається звільнення із обов'язковим працевлаштуванням; 14.03.2017 року відповідач пропонував позивачці роботу прибиральниці шкільних приміщень, однак вона відмовилась від пропозиції; під час виходу з відпустки основного працівника 30.06.2016 року позивачка сама перебувала в соціальній відпустці по догляду за дитиною до 3/х років - до 27.06.2017 року і відповідно до вимог ст. 40 ч.3, 184 ч.3 КЗпП України не могла бути звільнена з припиненням трудового договору 30.06.2017 року, у зв'язку з чим вона була звільнення 27.06.2017 року в останній день її відпустки; висновки суду про недотримання вимог ст. 16 ч.1 п.5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» є необґрунтованими, оскільки зазначені норми матеріального права, у даному випадку, не підлягають застосуванню; твердження позивачки про звільнення її в той час, коли вона була непрацездатна безпідставні, оскільки позивачка своєчасно не повідомила про знаходження на лікарняному, а рішення про призначення допомоги у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю приймає комісія із соціального страхування, що передбачено ст. ст. 50, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю…»; позовна заява не містить відомостей в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу і з яких міркувань позивач виходила, визначаючи розмір шкоди в сумі 5 000 гривень та якими доказами це підтверджується.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Позивачка і її представник не скористались правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Наказом №19-к/тр від 08.04.2013 року позивачку прийнято на роботу підсобним працівником шкільної їдальні ЗОШ тимчасово на період соціальної відпустки основного працівника (а.с.6,7,33,54).

Наказом №25-к/тр від 18.05.2014 року позивачці надана соціальна відпустка у зв'язку із вагітністю (а.с.34)?а наказом №46-к/тр надана відпустка у зв'язку із вагітністю та пологами (а.с.36,55).

Наказом №63-к/тр від 06.10.2014 року позивачці надана соціальна відпустка по догляду за дитиною з 07.10.2014 року до досягнення дитиною 3/х років, по 27.06.2017 року (а.с.37,56).

30.06.2016 року з відпустки вийшов основний працівник, якого було переведено на посаду головного повара шкільної їдальні (а.с.40)

Позивачку 30.06.2016 року не звільнено через те, що вона перебувала у відпустці до 27.06.2017 року по догляду за дитиною до 3/х років (а.с.13).

Наказом №57 від 13.06.2017 року позивачку звільнено з роботи з 27.06.2017 року з підстав п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с.10,57).

З 26.06.2017 року по 03.07.2017 року включно позивачка була непрацездатна, що підтверджується листком непрацездатності (а.с.11).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини з припинення строкового трудового договору, які регулюються нормами КЗпП України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, скасовуючи наказ про звільнення позивачки, поновлюючи позивачку на роботі, стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також стягуючи моральну шкоду виходив з того, що позивачку звільнено з порушенням трудового законодавства під час її відпустки та тимчасової непрацездатності позивачки й перебування на лікарняному (а.с.73-79).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду в цій частині заважаючи на наступне.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ст. 23 КЗпП України).

Підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (п.п. 2,3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (ст. 36 ч.1 п.2 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що 08.04.2013 року ОСОБА_2 (Скутельник) прийнято на роботу підсобним працівником шкільної їдальні ЗОШ тимчасово на період соціальної відпустки основного працівника ОСОБА_3 Наказом №63-к/тр позивачці надана соціальна відпустка по догляду за дитиною з 07.10.2014 року до досягнення дитиною 3/х років, по 27.06.2017 року. В період соціальної відпустки позивачки ОСОБА_2, 30.06.2016 року, до закінчення строку соціальної відпустки, з відпустки вийшов основний працівник ОСОБА_3.

Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч.6 ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням (ст. 184 ч.3 КЗпП України).

Зважаючи на те, що звільнення жінок, які мають дітей віком до 3/х років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, 30.06.2016 року, директор ЗОШ, з метою дотримання вимог ст. 184 ч.3 КЗпП України стосовно позивачки, яка перебувала у соціальній відпустці по догляду за дитиною до 3/х років, наказ про звільнення позивачки не видала.

Оскільки позивачка перебувала у соціальній відпустці до 27.06.2017 року, директор ЗОШ13.06.2017 року видала наказ №57 про звільнення позивачки з 27.06.2017 року, з підстав п. 2 ст. 36 КЗпП України

З 26.06.2017 року по 03.07.2017 року включно позивачка була непрацездатна, що підтверджується листком непрацездатності.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (ст. 40 ч.3 КЗпП України).

Беручи до уваги, що позивачку правильно звільнено з роботи за закінченням строку трудового договору з підстав п. 2 ст. 36 КЗпП України, разом з тим, наказ про звільнення зазначає дату звільнення в той час, коли позивачка хворіла, що підтверджується листком непрацездатності, наказ про звільнення підлягає зміні в частині дати звільнення ОСОБА_2 з 27.06.2017 року на 04.07.2017 року.

Зміна дати звільнення позивачки з 27.06.2017 року на 04.07.2017 року не є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розумінні ст. 235 КЗпП України, оскільки у даному випадку зміна дати звільнення пов'язана із тимчасовою непрацездатністю позивача в цей період.

У встановленому законом порядку, відповідно до ст. ст. 50,51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю…», позивачка, шляхом пред'явлення роботодавцю листка непрацездатності, може отримати матеріальне забезпечення у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю в період з 27.06.2017 року по 03.07.2017 року.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ст. 237-1 КЗпП України).

Зважаючи на те, що відповідач, директор ЗОШ 13.06.2017 року видала наказ №57 про звільнення позивачки з 27.06.2017 року, позивачка в період з 26.06.2017 року по 03.07.2017 року була тимчасово непрацездатна і має право, у встановленому законом порядку на отримання матеріального забезпечення у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю в період з 27.06.2017 року на 04.07.2017 року, зазначені порушення не призвели до моральних страждань позивачки, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і не вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

За таких обставин, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи і аргументи представника Відділу освіти про обґрунтованість звільнення позивачки з підстав закінчення строку трудового договору прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для скасування рішення суду з прийняттям нового судового рішення.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Зважаючи на те, що наказ про звільнення позивачки з підстав закінчення строку дії трудового договору відповідає нормам чинного трудового законодавства, наказ підлягає зміні лише в частині дати звільнення, відсутні підстави для ствердження про порушення прав позивачки під час звільнення з підстав п.2 ст. 36 КЗпП України.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Приймаючи до уваги, що висновки суду не відповідають обставинам справи, не доведені обставини, які суд вважав встановленими, суд неправильного застосував норми матеріального права, зокрема неправильно тлумачив ст. 36 КЗпП України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення з підстав викладених в мотивувальній частині постанови.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом змінити дати звільнення у наказі, з відповідача ЗОШ, як роботодавця, на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанціїв розмірі 1 700 гривень.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відділу освіти, науки, молоді та спорту Білгород-Дністровської районної державної адміністрації - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Козацької загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів Білгород-Дністровського району Одеської області, відділу освіти, науки, молоді та спорту Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Змінити наказ директора Козацької загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів № 57 від 13.06.2017 року про звільнення ОСОБА_2 з посади підсобного працівника шкільної їдальні Козацької загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України (у зв'язку із закінченням строку трудового договору) в частині

6

дати звільнення ОСОБА_2 і вважати ОСОБА_2 звільненою з 04.07.2017 року.

Стягнути з Козацької загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 700 гривень за розгляд справи в суді першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 26.10.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков