Справа № 710/1126/18
Провадження № 2/710/635/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.10.2018 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Побережної Н.П.,

за участі секретаря судового засідання Бараненко А.В.,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

31.08.2018 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява, в якій ОСОБА_1, просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування квартирою №2 в будинку №2, розташований по вул. Некрасова в м. Шпола, Черкаської області.

Свій позов позивач мотивує тим, що він є власником кварти № 2, що знаходиться в будинку № 2, який розташований по вул. Некрасова в м. Шпола Черкаської області. Відповідач по справі є сином позивача. Отже, його син вселився у квартиру як член сім'ї відразу після отримання позивачем у власність нерухомого майна, а 24.11.2001 - на день одержання паспорта громадянина України офіційне місце проживання Відповідача відповідно було зареєстровано у належній позивачеві квартирі. На початку жовтня 2015 року відповідач поїхав до столиці де влаштувався на роботу. З того часу ОСОБА_2 постійно проживає та працює в м. Києві. При цьому у зв'язку з тим, що Відповідач зареєстрований в належній позивачу квартирі, але не проживає в ній, він створює йому перешкоди, так як позивач не може оформити субсидію на оплату житлово - комунальних послуг, адже при оформленні субсидії враховується матеріальний стан всіх осіб, які зареєстровані в будинку. Слід зазначити про те, що позивач неодноразово звертався до сина з проханням добровільно знятися з місця реєстрації у квартирі, однак Відповідач відмовляється виконати вказані дії, мотивуючи тим, що Власник квартири в м. Києві в якій наразі проживає ОСОБА_2 не надає йому своєї згоди на реєстрацію місця проживання. Таким чином позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, обравши при цьому спосіб захисту свого цивільного права, що передбачений пунктом 3 статті 16 ЦК України, та полягає у такому засобі, як припинення дії, яка порушує право, що із урахуванням специфіки предмету правового регулювання набуває вигляду вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет та підставу позову і протягом усього часу розгляду справи не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів.

У суд позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність вказавши, що позов підтримує.

Відповідач у суд не зявився, про час, дату та місце розгляду був належним чином повідомлений, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та повідомив що позов визнає повністю.

Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 09.10.2018 року, відкрито провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне.

Згідно свідоцтва про право власності №2 від 16 березня 1993 року, виданого на основі договору передачі №16 від 15.04.1993, оформленого Розпорядженням Шполянської РЕМ, квартира АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_1. Квартира зареєстрована у Шполянському районному бюро технічної інвентаризації і записана у реєстраційну книгу за № 132 від 6 травня 1993 року. (а.с.7).

У відповідності до свідоцтва про народження серія ІІ-СР №435331, виданого райвідділом ЗАГС м. Шпола, Черкаської області, 03 серпня 1985 року, ОСОБА_2, народився 21.07.1985 року, про що в книзі реєстрації актів про народження, зроблено запис №193. (а.с.8).

Згідно записів будинкової книги, в будинку №2 по вул. Некрасова, м. Шпола, прописаний з 24.11.2001 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9-11).

У відповідності до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №7229 виданої 29.08.18 року, виконавчим комітетом Шполянської міської ради обєднаної територіальної громади Черкаської області, ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_2, до складу сімї/зареєстрованих/ входять: ОСОБА_3, - дружина, ОСОБА_2, - син, ОСОБА_1 власник. (а.с.12).

Згідно підтвердження голови вуличного комітету вул. Некерасова, від 29 серпня 2018 року, підпис якого ствердженого секретарем Шполянської міської ради ОТГ, ОСОБА_2, не проживає за місцем своєї реєстрації по вул. Некрасова 2/2, м. Шпола, Черкаської області. (а.с.13).

Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно абз.2, 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

У відповідності до п.39. Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно з ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з

підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Підставою для предявлення позову, позивач вказує той факт, що відповідач відсутній у місці своєї реєстрації починаючи з 07.10.2015 року, саме тому він втратив право на користування житловим приміщенням, що належить позивачу, та розташоване АДРЕСА_3. При цьому в обґрунтування своєї позиції наводить норми ст. ст. 391, 405 ЦК України та ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Судом встановлено, що відповідач, є сином позивача, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, був прописаний 24.11.2001 року у квартирі яка належить позивачу, і на даний час входить до складу сімї позивача та залишається зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. За місцем реєстрації відповідач відсутній без поважних причин починаючи з 07.10.2015 року, тобто понад 1 рік. Перешкод для вселення відповідача за місцем реєстрації у квартиру позивача не має. Добровільно відповідач, відмовляється знятись з реєстрації місця проживання, що, в свою чергу, позбавляє позивача отримувати відповідно до чинного законодавства пільги та субсидію і зобов'язує сплачувати величезні кошти за житлово-комунальні послуги, які обраховуються, виходячи із кількості зареєстрованих осіб у квартирі.

У відповідності до ч.ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 2, ст.13 ЦПК країни, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі і судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Така ж норма закріплена і в ч.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Верховний суд України у справі від 16.11.2016 № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї,

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, наявні підстави для задоволення позову.

Заходи забезпечення позову судом не вживалися.

Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання немає.

Оскільки позивач не просить стягнути з відповідача судовий збір, то судові витрати суд залишає за позивачем.

На підставі ст.ст.41, 47, 55 Конституції України, ст.ст.16, 321, 389, 391, 405 ЦК України, ч.4 ст.9, ст.64 ЖК УРСР ст. ст.3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 211, 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою №2 в будинку №2, який розташований по вул. Некрасова в м. Шпола, Черкаської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Шполянський районний суд Черкаської області (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Шполянського

районного суду ОСОБА_4