Справа № 307/2177/16-ц
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2018 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Готра Т.Ю., Собослой Г.Г.,

секретарі: Терпай С.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Сабадош Ю.О., який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Тячівського районного суду, яке ухвалене 03 жовтня 2017 року суддею Розман М.М. по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Банк «Надра» про визнання недійсним правочину,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства Банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Банк «Надра» про визнання недійсним правочину. В позовній заяві зазначила, що 08.06.2007 року між нею ОСОБА_2 та відкритим акціонерним товариством Банк «Надра» укладено кредитний договір № 146-09/06-2007 за умовами якого банк зобов'язався надати, а позичальник отримати грошові кошти в сумі 85000 доларів США під 14.49 % річних терміном на 120 місяців, з кінцевим терміном погашення кредиту 07.06.2017 року. Окрім фіксованої ставки в 14.49% річних умовами договору передбачено щомісячну комісію за управління кредитом на рівні 0.10% договору щомісячно від суми залишку кредиту при тому, що місячна сума мінімального необхідного платежу становить 1420.00 доларів США. Зазначений правочин вважає несправедливим та таким що має всі підстави для визнання його недійсним у судовому порядку виходячи з наступного.

Позивач вказує, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача.

Тому посилаючись на норми Цивільного кодексу України, якими врегульовано підстави та порядок визнання договору недійсним, а також на норми , які регламентують обчислення та застосування строків позовної давності, просив визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № 146- 09/06-2007 від 08 червня 2007року укладений між Відкритим акціонерним товариством Банк "Надра" та ОСОБА_2.

Рішенням Тячівського районного суду від 03 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представника Сабадош Ю.О., який діє в інтересах ОСОБА_2подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позовні вимоги задовольнити повністю.

В судове засідання особи, які беруть участь у справі не з'явилися. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того що позивачка ОСОБА_2 на час укладення і підписання договору була обізнана про істотні умови кредитування, в тому числі про орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог щодо комісії суд першої інстанції погодився з доводам позивача про відсутність підстав для стягнення комісії однак на думку суду позивачем було порушено строк позовної давності.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду.

Як встановлено в судовому засіданні, - 08 червня 2007 року між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством Банк "Надра" укладено кредитний договір № 146-09/06-2007 за умовами якого банк зобов'язався надати, а позичальник отримати грошові кошти в сумі 85 000 (вісімдесят п'ять тисяч) доларів США під 14.49 % річних терміном на 120 місяців. Кінцевий термін повернення кредиту - 07.06.2017 року. (п. 3.3.4. кредитного договору). Окрім фіксованої відсоткової ставки в 14.49 % річних умовами договору передбачено щомісячну комісію за управління кредитом на рівні 0,10 % договору щомісячно від суми залишку кредиту. При тому щомісячна сума мінімального необхідного платежу становить 1420.00 доларів США (п. 3.3.1. кредитного договору). Кредит видано на споживчі потреби (п. 1.2. кредитного договору).

Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях для придбання квартири. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції що діяла на момент укладення правочину) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Проте перед укладенням договору кредиту відповідач банк "Надра" зазначених вимог ЗУ "Про захист прав споживачів» не виконав. Крім того банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. З наданого розрахунку на час розгляду справи не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та незрозуміло для споживача.

В порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідач не надав ОСОБА_2, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно з умовами кредитного договору розмір річної відсоткової ставки становить 14.49 % річних до якої включається щомісячна комісія 0.10 % від фактичної заборгованості по кредиту. При тому в договорі визначено що мінімальна щомісячна сума сплати по кредиту становить 1420.00 доларів США.

Споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядкуукладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

З розрахунку заборгованості по кредитному договору № 146-09/06-2007 станом на 07.07.2014 року заборгованість позичальника по тілу кредиту склала 80338.97 доларів США, по відсоткам 39948.10 доларів США., по комісії 2370.01 дол. США., по пені 8593.48 дол. США, штрафу 8500 доларів США.

За розрахунками позивачау період з 2007 по 2014 роки сплачено 4661.03 США зараховані як платіж по тілу кредиту.

По відсотках за весть період з 2007 по липень 2014 року нараховано 84058,11 доларів США з яких сплачено 44 100.01 доларів США.

Крім того позичальнику у період з 2007 року по липень 2014 роки нарахована комісія за обслуговування кредиту в сумі 6964.50 долари США з яких позивачем сплачено 4594.49 доларів США.

Також позивач у нараховані відсотки на рівні 10 % за порушення п. 5.2 кредитного договору та пеню на рівні подвійної облікової ставки НБУ за порушення п. 3.3.3. З аналізу пунктів договорів фактично застосовано штрафну санкцію за одне і те сааме правопорушення, що у розумінні ст. 61 Конституції України є подвійною юридичною відповідальністю.

Щодо стягнення комісії в розмірі 0,10 % від суми зобов'язань перед банком слід зазначити наступне.

Пунктом 17 частини 1 Закону встановлено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до п.3.6 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених постановою Національного банку від 10.05.2007 р., №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо).

Відповідно до п.3.4 Рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 р. № 15РП/2011 (справа про захист споживачів кредитних послуг). Згідно з частинами першою, третьою статті 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року № 2664-III (далі - Закон про фінансові послуги).

За частиною першою статті 11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною другою статті 11 Закону та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України „Про банки і банківську діяльність" від 7 грудня 2000 року № 2121-III (далі - Закон про банки) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

У частині третій статті 11 Закону встановлено правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання.

Положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Вказана норма доводить, що умови договору є несправедливими вносять дисбаланс інтересів а саме клієнт зацікавлений в оплаті червових щомісячних платежів з яких би погашення тіла кредиту та відсотків було рівними чистинами. Проте як випливає з інформації наданої відповідачем, представником банку зазначені вимоги щодо балансу інтересів сторін не витримано. При цьому враховуючи, що щомісячні платежі сплачуються щомісяця, однак сума на тіло кредиту чомусь не зараховується.

З розрахунку заборгованості взагалі вбачається, що деякі платежі за договором не зараховувалися в тіло кредиту.

Зазначена різниця фактично приводить до зменшення зарахувань на тіло кредиту і як наслідок приводить до збільшення розміру нарахованих відсотків та інших платежів в т.ч. прихованих, які нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кредитом.

Крім того, як зазначає апелянт в скарзі, що судом першої інстанції витребовувалася від відповідача кредитна справа. У матеріалах справи відсутня інформація про надання позивачу у письмовому вигляді інформації про сукупну вартість кредиту. Вказані обставини не заперечувалися представникам ПАТ КБ Надра. Проте висновок суду про відмову у позову у зв'язку з недоведеністю обставин є передчасним і не ґрунтується на доказах які містяться в матеріалах справи.

Суд свій висновок щодо відмови у позові також мотивував тим що є наявні судові рішення про стягнення з відповідачки суми боргу за оспорюваним договором, які набрали законної сили і мають преюдіщійне значення в даній справі, перевірялися на предмет законності належності підстави задоволення позову банку про стягнення боргу, в томі числі і оспорений кредитний договір № 146/09-2007 від 08.06.2007 року. Будь-яких порушень при укладенні договору і його невідповідності чинному законодавству судами не виявлено.

Такі висновки є помилковими оскільки суди розглядаючи справу про стягнення заборгованості на підставі правочину не робили перевірку його законності, дійсності і відповідності законодавству, а лише констатували між сторонами договірні правовідносини.

Що стосується відмови у задоволенні вимоги у зв'язку зі спливом строків позовної давності то з такими висновками не можна погодитися виходячи з наступного.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ст. 631 ЦК України Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Як зазначено вище кредитний договір укладено у червні 2007 року терміном на 10 років кінцевим терміном повернення кредиту до 07 червня 2017 р. включно і саме протягом терміну дії цього договору позивач вправі заявити про порушення своїх прав оскільки порушення прав та інтересів на підставі договору має місце під час дії такого договору.

Про існування порушеного права, що дає підставу ставити питання про законність укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору, позивачу стало відомо у грудні 2015 році під час ознайомлення з матеріалами справи та отриманням копій документів, що призвели до оскарження судового рішення та звернення в суд за порушеним правом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та суперечать матеріальному закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст.268, 374,376, ЦПК України, судова колегія,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу представника Сабадош Ю.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду від 03 жовтня 2017 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимогиОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним з моменту його укладення кредитний договір №146-09/06-2007 від 08 червня 2007 року зі змінами і доповненнями укладений між Відкритим акціонерним товариством Банк «Надра» та ОСОБА_2

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 січня 2018 року.

Головуючий

Судді