АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1630/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48, 69 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Бородійчука В.Г.

суддів Василенко Л.І., Фетісової Т.Л.

секретаря Анкудінова О.І.

розглянувши у судовому засіданні у місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 серпня 2018 року (ухвалене 07 серпня 2018 року в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкас під головуванням судді Мельник І.О., повний текст рішення складено 17 серпня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, Апеляційний суд Черкаської області, -

в с т а н о в и в :

20 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без шлюбу та визнання права власності на 1/2 квартири.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 19 січня 2006 року між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб у відділі РАЦС по Соснівському району м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції.

12 грудня 2007 року шлюб між сторонами розірвано.

Вказує, що в кінці грудня 2007 року вони з відповідачкою примирилися, у звязку з чим шлюбні відносини фактично відновилися. Сторони вирішили взяти кредит у банку в сумі 42000 дол. США для придбання квартири. Проте, банк відмовив ОСОБА_3 у видачі кредиту, а тому кредит був оформлений 25 січня 2008 року на імя ОСОБА_5, поручителем якого виступив знайомий відповідачки.

Придбавши квартиру 30 січня 2008 року в будинку № 3 по вул. Лукянова в м. Черкаси, сторони проводили в ній ремонтні роботи, в період з травня 2008 року по кінець вересня 2008 року.

Для того щоб не переплачувати кошти за комунальні послуги було вирішено, що позивач не буде реєструвати своє місце проживання у спірній квартирі.

15 вересня 2010 року у позивача та відповідачки народилася донька ОСОБА_6. Дана обставина підтверджує факт спільного сумісного проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Черкаси.

Крім того, факт спільного проживання підтверджується також показами свідків, працівників, які робили ремонт у спірній квартирі, розпискою відповідачки від 19 квітня 2015 року про отримання у позивача грошових коштів в розмірі 4500 дол. США на погашення кредиту, взятого на квартиру. Повторне укладення шлюбу між сторонами 28 квітня 2015 року, копією позовної заяви про розірвання шлюбу від 03 серпня 2017 року, де відповідачка вказала, що ОСОБА_3 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Воронівка, а фактично проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3.

Всі перелічені факти підтверджують те, що сторони мали близькі стосунки, проживали однією сімєю, вели спільне господарство.

В звязку з вище викладеним просить суд встановити факт спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 01 січня 2008 року по 28 квітня 2015 року;

визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 квартиру за адресою АДРЕСА_1, та визнати за позивачем право власності на 1/2 цієї квартири.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 7 серпня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що існування між сторонами саме сімейних відносин в період 01 січня 2008 року по 28 квітня 2015 року, які породжують спільні права та обовязки, внаслідок яких виникає режим спільної сумісної власності, як у подружжя, суд позбавлений можливості встановити, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що між ними були саме сімейні відносини.

Крім того, судом не добуто та позивачем не надано доказів, того що в період придбання квартири у позивача з відповідачкою були саме сімейні відносини, і що він надавав кошти на придбання вказаного майна, а тому похідна вимога про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, як спільне подружжя, не підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4, вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивоване тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем на підтвердження того, що сторони проживали однією сімєю та за спільні кошти погашали кредит по спірній квартирі, надано було докази, а саме розписку відповідачки від 19.04.2015 року про отримання від ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 4500 дол. США на погашення квартири, взятого відповідачкою за взаємною згодою на придбання спірної квартири, без умов повернення цих коштів позивачу.

Судом не було надано належної оцінки доказам представленим в судовому засіданні, а саме: позовній заяві відповідачки від 03 серпня 2017 року про розірвання шлюбу, де було зазначено фактичне місце проживання позивача; факт народження спільної дитини; показам свідка ОСОБА_7, яка є сусідкою по квартирі відповідачки; показами свідків, які підтвердили факт проживання позивача та відповідача однією сімєю у спірній квартирі.

Суд не надав належної оцінки показам свідків відповідачки, який мають сумнівний характер та явно зацікавлені в упередженому розгляді справи.

У відзиві, що надійшов на апеляційну скаргу від ОСОБА_5, остання вказала, що рішення суду є законним і обгрунтованим, тому підстав для його скасування немає.

Зазначає, що позивач не надає жодного доказу примирення між сторонами та ведення спільного господарства. Сам факт існування розписки від 19.04.2015 року про отримання грошових коштів, підтверджує факт саме відсутності спільних родинних коштів та відповідно спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 19.01.2006 року зареєстрували шлюб, який було розірвано 12.12.2007 року. Після чого сторони повторно 28.04.2015 року зареєстрували шлюб, який також був розірваний, даний факт вбачається з паспорту громадянина України серії СМ № 1169837 (а.с. 9,10) та копією позовної заяви ОСОБА_5 про розірвання шлюбу (а.с.15-16).

15.09.2010 року народилась ОСОБА_6, батьками записані ОСОБА_3 та ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 17.11.2017 року Соснівським районним у місті Черкаси відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (а.с. 8).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.11.2017 року ОСОБА_5 на праві приватної власності належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2. Підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу від 25.01.2008 року посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (а.с. 6-7). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії розписки від 19.04.2015 року ОСОБА_5 отримала в ОСОБА_3 кошти на погашення іпотечного кредиту від 25.01.2008 року в розмірі 4500 доларів в період з січня по квітень 2015 року (а.с.10).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12).

Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Так факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з веденням спільного господарства, побуту і бюджету, тобто однією сімєю без перебування у шлюбі між собою з 01.01.2008 року до 28.04.2015 року позивач підтверджує показами свідків, борговою розпискою про отримання коштів, позовною заявою про розірвання шлюбу. Доказів які б підтвердили їх факт спільного проживання, матеріали справи не містять. Покази свідків різняться, оскільки одні стверджують, що сторони періодично спільно проживали, а інші - що їх відносини були схожі на відносини між чоловіком та жінкою.

Інших доказів проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу та придбання спірного майна внаслідок їх спільної праці та коштів з 01.01.2008 року по 28.04.2015 року матеріали справи не містять.

За ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проте, позивачем всупереч наведеним нормам права до суду не надано належних доказів щодо встановлення факту проживання однією сімєю з відповідачем без реєстрації шлюбу з 01.01.2008 року по 28.04.2015 року та придбання спірної квартири внаслідок їх спільної праці та коштів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що позивач проживав з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2008 року по 28.04.2015 року вів з нею спільне господарство та брав спільну участь у придбанні й ремонті спірної квартири, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обовязки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінні ст. 74 СК України, не спростовують установлені судом першої інстанції обставини та зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що позивачем не доведено в судовому засіданні належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину квартири залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови виготовлено 24 жовтня 2018 року.