Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 569/9887/15-ц

провадження № 61-16266св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Громадська організація «Жіноча сотня», ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2016 року у складі судді Бучко Т. М. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Громадської організації «Жіноча сотня» (далі - ГО «Жіноча сотня»), ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 16 липня 2015 року голова ГО «Жіноча Сотня» ОСОБА_5 направила на ім'я заступника міського голови у м. Рівне з гуманітарних питань ОСОБА_6 та начальника управління освіти Виконавчого комітету Рівненської міської ради ОСОБА_7 лист-звернення, в якому викладена неправдива інформація, що шкодить його діловій репутації. Крім того, ОСОБА_5 у соціальній мережі «Facebook» на своїй сторінці викладений текст, який не відповідає дійсності та порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Характер висловлювань створює у громадян, батьків дітей та міської влади негативне враження про нього як непрофесіонала, злочинця, а викладена інформація є наклепницькою та видуманою. Внаслідок розповсюдження неправдивої інформації йому завдана шкода, яка виражається у душевних стражданнях.

Із урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд визнати, що інформація, викладена у листі-зверненні голови ГО «Жіноча сотня» ОСОБА_5 до заступника міського голови у м. Рівне з гуманітарних питань ОСОБА_6, де автор зазначає про його непрофесійність, та вказує не перевірені факти, не відповідає дійсності, шкодить його діловій репутації як тренера та завдає шкоду його інтересам; визнати, що інформація, викладена в соціальній мережі «Facebook» на сторінці голови ГО «Жіноча Сотня» ОСОБА_5, де остання зазначає недостовірні факти, що не відповідають дійсності, шкодять його діловій репутації та завдають шкоду його інтересам і повинна бути спростована в такий же спосіб; зобов'язати голову ГО «Жіноча сотня» ОСОБА_5 направити на ім'я заступника міського голови м. Рівне з гуманітарних питань ОСОБА_6 лист-звернення зі спростуванням вказаної інформації та принести публічні вибачення та викласти у соціальній мережі «Facebook» спростування та вибачення; стягнути із відповідачів компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 220 000,00 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2016 року у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що наведені відповідачем у листі-зверненні фактичні відомості не містять недостовірної інформації. Крім того, оспорюваний лист-звернення оцінюється як реалізація права на звернення і не спрямований на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача принести публічні вибачення.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, належним чином дослідивши докази та встановивши обставини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки викладена у листі-зверненні інформація не спрямована на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 01 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів не відповідають обставинам справи, суди неправильно застосували норми матеріального права до осопорюваних правовідносин. Крім цього, апеляційний суд розглянув справу за відсутності позивача, що є порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

У вересні 2017 року позивач подав доповнення до касаційної скарги, в яких зазначив, що суди дійшли помилкових висновків про те, що вказана у листі-зверненні інформація є оціночним судженням. Крім цього, позивач не був належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи у суді апеляційної інстанції, а підпис на повідомленні про вручення письмового повідомлення зроблений не ним.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4із 03 жовтня 2011 року працює керівником гуртка дзюдо у Рівненській загальноосвітній школі № 23.

16 червня 2015 року представник ГО «Жіноча Сотня» ОСОБА_5 направила на ім'я заступника міського голови м. Рівне з гуманітарних питань ОСОБА_6 лист-звернення такого змісту : «Шановна ОСОБА_6 ! Просимо Вас прийняти міри щодо працівника ЗОШ № 23 ОСОБА_4, який був затриманий в супермаркеті «Велмарт» на крадіжці, про що свідчить протокол міліції РВ № 005987 про адміністративне правопорушення та депутатське звернення до Рівненського МВ УМВС (документи надаю додатково до звернення). Також є підозра, що ОСОБА_4 проводив уроки в нетверезому стані, такий висновок було зроблено зі слів інших працівників школи, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та депутата ОСОБА_13 Якщо брати до уваги те, що ОСОБА_4 вже раніше відбував покарання в місцях позбавлення волі і надалі продовжує злочинну діяльність, то його робота з дітьми викликає невдоволення у батьків учнів та в нашої громадської організації. Дана людина не відповідає моральним та професійним якостям педагога, тому ми надіємось на швидке вирішення цієї проблеми.»

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Главою 22 Цивільного кодексу України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких: право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації, та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що оспорюваний лист-звернення містить як фактичні твердження, так і оціночні судження. При цьому фактичні твердження не є такими, що порушують честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки вони не містять неправдивої інформації, що підтверджується встановленими судами обставинами справи.

Крім того, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, врахувавши зміст поширеної відповідачем інформації щодо позивача в її системному зв'язку з фактичними обставинами справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Суди правильно встановили, що зазначена відповідачем у заявах інформація не є такою, що порушує немайнові права позивача і за своїм змістом не є такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, що підлягає судовому захисту відповідно до приписів статті 277 ЦК України.

Доводи заявника в касаційній скарзі про його неналежне повідомлення про розгляд справи в апеляційному суді, є безпідставними і спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що повідомлення про дату, час та місце розгляду справи позивачу направлено рекомендованим повідомленням про вручення. Заявником не надано суду доказів на підтвердження того, що підпис у повідомленні про вручення поштового відправлення є підробленим.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не беруться до уваги, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій ? без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик