Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 161/17000/16-ц

провадження № 61-21618св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2017 року у складі судді Пушкарчук В. П. та рішення Апеляційного суду Волинської області від 18 травня 2017 року у складі колегії суддів: Карпук А. П., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 05 березня 2015 року передав відповідачеві в борг 7 500 доларів США, про що останній власноруч написав розписку. 04 липня 2016 року надіслав на адресу ОСОБА_6 письмову вимогу про повернення суми боргу, проте до цього часу відповідач вказану вимогу не виконав, кошти не повернув.

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_6 на свою користь суму позики в розмірі 7 500 доларів США, що еквівалентно 197 238,38 грн, 3% річних в сумі 2 107,48 грн, а також судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 7 500 доларів США, що еквівалентно 203 404,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявність оригіналу розписки, надану відповідачем у позивача є доказом укладення між сторонами договору позики у розумінні статей 1046, 1047 ЦК України, зобов'язання за яким відповідачем не виконані.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2017 року в частині стягнення витрат на правову допомогу змінено, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 261,00 грн витрат на правову допомогу. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення суми боргу за договором позики, та при цьому виходив з того, що суд першої інстанції визначився правильно з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог та задоволення позову.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходив з положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах».

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2017 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики в розмірі 2 107,48 грн.

19 червня 2017 року ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована відсутністю доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів в борг відповідачеві.

Крім того заявник у касаційній скарзі зазначав, що поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій залишена правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 й не враховано те, що надана позивачем на підтвердження своїх позовних вимог розписка не містить дати отримання коштів та зобов'язання щодо їх повернення, а відтак не свідчить про укладення сторонами саме договору позики.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

05 вересня 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін , посилаючись на те, що судами правильно встановлено обставини справи, повно та об'єктивно досліджено наявні у справі докази та ухвалені законні і справедливі рішення про задоволення позову.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу № 161/17000/16-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Судами встановлено, що відповідно до розписки, виданої ОСОБА_6, останній стверджує, що позичив у ОСОБА_4 7 500 доларів США на будівництво.

04 липня 2016 року ОСОБА_4 направив на адресу ОСОБА_6 вимогу про повернення у семиденний строк з дня отримання цієї вимоги коштів в розмірі 7 500 доларів США.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, керуючись вимогами статей 212-215 ЦПК України, правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в цій частині .

Судом першої інстанції було встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що виникли на підставі саме договору позики. Відповідач взяті на себе зобов'язання в частині повернення грошових коштів належним чином не виконав, внаслідок чого він допустив заборгованість перед позивачем в розмірі 7 500,00 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 203 404,00 грн.

При цьому, судом враховано, що оригінал розписки, який долучений до матеріалів справи, знаходився у позивача, що свідчить про невиконання боржником обов'язку щодо повернення грошових коштів.

Разом з цим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до стягнення з відповідача також підлягає 3% річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України в розмірі 2 107,48 грн.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у касаційному порядку не оскаржується, а отже не є предметом перегляду у суді касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 є необґрунтованими, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи виявили справжню правову природу правовідносин та дійшли обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли саме правовідносини, які випливають з договору позики. Відповідачем не спростовано жодними належними та допустимими доказами укладення між сторонами іншого договору, отримання грошових коштів в ході розгляду справи останній не заперечував.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19 лютого 2009 року вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в його незміненій частині постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції, в його незміненій частині, про задоволення позовних вимог ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2017 року, в його незміненій частині, та рішення Апеляційного суду Волинської області від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик