Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 537/6882/14-ц

провадження № 61-16584св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: Крюківська районна рада м. Кременчука Полтавської області, Кременчуцька міська рада Полтавської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 02 жовтня 2015 року у складі судді Мурашової Н. В. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Буленка О. О., Дорош А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, виселення з житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що йому належить право власності на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1.

У 2006 році позивач ОСОБА_3 дозволив проживати в належному йому будинку брату ОСОБА_4 з його сім'єю: ОСОБА_5 та ОСОБА_6

З 2012 року ОСОБА_3 просив ОСОБА_4 звільнити належний йому будинок з господарськими будівлями для проживання в цьому будинку свого сина під час навчання. Позивач неодноразово повідомляв ОСОБА_4 про розірвання договору найму.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 письмово повідомив ОСОБА_4 про скасування довіреності НОМЕР_1, якою уповноважив ОСОБА_4 представляти свої інтереси щодо користування житловим будинком з господарськими будівлями АДРЕСА_1. Однак ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у добровільному порядку не звільняють будинок і, крім того, не допускають ОСОБА_3 в належне йому домоволодіння.

ОСОБА_3 звернувся до суду за захистом своїх майнових прав і просив усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_5 звільнити господарські будівлі та споруди за зазначеною адресою.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 13 березня 2015 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_7 про закриття провадження у справі.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 08 квітня 2015 року до участі у справі залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, - Крюківську районну раду м. Кременчука Полтавської області, Кременчуцьку міську раду Полтавської області.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 15 травня 2015 року за клопотанням позивача та його представника залучено до участі у справі співвідповідача ОСОБА_6

26 травня 2015 року ОСОБА_3 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій з наведених вище підстав просив визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1. Усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 Зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_5 звільнити господарські будівлі та споруди за вказаною адресою.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 02 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком з допоміжними господарськими будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1, розташованими на земельній ділянці площею 526 кв. м.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні та розпорядженні будинком з допоміжними господарськими будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1, розташованими на земельній ділянці площею 526 кв. м, шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 із зазначеного будинку.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судові витрати по 141,20 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв'язку з відкликанням (анулюванням) нотаріального свідоцтва № НОМЕР_1, посвідченого 06 червня 2006 року нотаріусом Лотаром Брехтом м. Барзінгхаузен (ФРН), та виконанням ОСОБА_3 18 листопада 2014 року свого обов'язку повідомити ОСОБА_4 про цей факт, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 втратили право користування будинком з допоміжними господарськими будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1, розташованими на земельній ділянці площею 526 кв. м, які належать ОСОБА_3, а саме за закінченням місячного терміну після отримання відповідного повідомлення, та підлягають виселенню.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено.

Позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні та розпорядженні житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 із цього житлового будинку.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 02 жовтня 2015 року в частині розподілу судових витрат залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції помилково визнав відповідачів такими, що втратили право користування допоміжними господарськими будівлями, та виселив їх з них, оскільки така вимога не була заявлена позивачем. Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 грудня 1986 року ОСОБА_3 став власником житлового будинку загальною житловою площею 10,4 кв. м, погреба та огорожі, на земельній ділянці площею 526 кв. м, відомості про те, що в цьому домоволодінні збудовані та належним чином зареєстровані інші будівлі, придатні для проживання чи використання, в матеріалах справи відсутні. Оскільки право власності на самовільно збудовані об'єкти нерухомого майна у сторін не виникло, то захисту в судовому порядку воно не підлягає і не може бути предметом розгляду в цій справі.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та закрити провадження у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що є рішення Крюківського районного суду м. Кременчука у справі № 537/2192/13-ц, яке ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет та із тих самих підстав, а тому провадження у цій справі необхідно закрити; позивач не підтвердив факт скасування (анулювання) нотаріального свідоцтва; відповідачі не проживають у будинку, який знаходиться у власності позивача, а проживають в іншому новозбудованому відповідачем протягом 2006-2012 років будинку.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує принцип поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд встановив, що ОСОБА_3 купив будинок з допоміжними господарськими будівлями в АДРЕСА_1, який складається в цілому з будинку загальною житловою площею 10,4 кв. м, погреба, огорожі, розташованих на земельній ділянці державного фонду площею 526 кв. м. (договір купівлі-продажу, посвідчений 23 грудня 1986 року державним нотаріусом Другої кременчуцької державної нотаріальної контори Кременчуцького міського нотаріального округу).

Сторони визнали, що земельна ділянка площею 526 кв. м, розташована в АДРЕСА_1, не приватизована на час розгляду справи.

Управління містобудування та архітектури Кременчуцької міської ради листом від 12 лютого 2013 року № 28-33/0132/33 повідомило, що будинку, який належить ОСОБА_3, присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_1.

Комунальне підприємство «Кременчуцьке міське бюро технічної інвентаризації» листом від 30 квітня 2015 року № 1566 повідомило, що станом на 28 грудня 2012 року будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою кременчуцькою державною нотаріальною конторою 23 грудня 1986 року за № 3496.

Згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно Реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області від 27 березня 2015 року № 35534297, немає відомостей щодо реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Суд встановив, що 06 червня 2006 року позивач та його дружина ОСОБА_8 посвідчили у нотаріуса Лотара Брехта в м. Барсінгхаузен (ФРН) одне нотаріальне свідоцтво № НОМЕР_1, яким надали ОСОБА_4 повне право володіння, користування та розпорядження спірним майном без будь-яких обмежень, а саме будинком та землею, що знаходяться на АДРЕСА_1

Сторони не надали суду оригінал вказаного нотаріального свідоцтва та оригінал його перекладу на українську мову, оскільки ОСОБА_3 оригінал свідоцтва повернув нотаріусу для його анулювання.

На підставі цього нотаріального свідоцтва від 06 червня 2006 року № НОМЕР_1 ОСОБА_4 та члени його сім'ї: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були зареєстровані в будинку АДРЕСА_1, тобто користувалися ним для свого проживання.

Суд установив, що перекладач ОСОБА_9 при перекладі з оригіналу свідоцтва, допустила помилку в перекладі дати його посвідчення: замість правильної дати «06 червня 2006 року» помилково вказано дату «06 липня 2006 року».

Суд вважав доведеним факт, що на підставі свідоцтва № НОМЕР_1, посвідченого 06 червня 2006 року, відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 мали право користуватися будинком з допоміжними господарськими будівлями в АДРЕСА_1, що розташовані на земельній ділянці площею 526 кв. м.

Нотаріус Лотар Брехт в м. Барзінгхаузен (ФРН) листом від 21 липня 2014 року повідомив, що 06 червня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_8 оформили у нього довіреність (номер у нотаріальному реєстрі НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 представляти їх інтереси в Україні. Підтвердив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 доручили йому скасувати довіреність 18 жовтня 2012 року, при цьому перша копія довіреності з апостилем Голови Земельного суду була повернута нотаріусу в оригіналі, додаткові копії довіреності нотаріус не надавав. Довіреність була належним чином юридично скасована. Текст повідомлення нотаріуса наведено згідно з перекладом на українську мову, виконаним перекладачем Пугачовою Ю. М.

У судовому засіданні перекладач ОСОБА_9 повідомила, що в перекладі з німецької мови на українську у відповіді нотаріуса Лотара Брехта йдеться про скасування того самого свідоцтва, переклад якого вона робила, згідно з яким ОСОБА_4 надане повне право володіння, користування та розпорядження домоволодінням АДРЕСА_1 без будь-яких обмежень.

Суд вважав доведеним факт відкликання (анулювання) шляхом відзиву в тому самому порядку, в якому воно видавалось, тобто в нотаріальному порядку, ОСОБА_3 нотаріального свідоцтва № НОМЕР_1, посвідченого 06 червня 2006 року нотаріусом Лотаром Брехтом в м. Барінгхауз (ФРН), яким він уповноважив ОСОБА_4 в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися будинком АДРЕСА_1, на підставі якого ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 були зареєстровані у вказаному будинку та користувалися ним.

Листом від 06 листопада 2014 року ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_4 про те, що 18 жовтня 2012 року він скасував довіреність № НОМЕР_1, якою ОСОБА_4 був уповноважений представляти інтереси ОСОБА_3 в Україні щодо користування житловим будинком з господарськими будівлями АДРЕСА_1. Також ОСОБА_3 просив ОСОБА_4 звільнити вказане домоволодіння в місячний термін з дати отримання цього листа.

18 листопада 2014 року ОСОБА_4 отримав повідомлення ОСОБА_3 про скасування довіреності із проханням звільнити належний ОСОБА_3 будинок з господарськими будівлями. Цей факт підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суд встановив, що до звернення до суду 18 листопада 2014 року ОСОБА_3 виконав свій обов'язок повідомити ОСОБА_4 про скасування нотаріального свідоцтва від 06 червня 2006 року № НОМЕР_1, яким він надав останньому повне право володіти, користуватися та розпоряджатися без будь-яких обмежень житловим будинком з господарськими будівлями АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 користуються для проживання будинком в АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 звертався до Виконавчого комітету Крюківської районної ради м. Кременчука листом від 14 листопада 2014 року, до Крюківського ВМ Кременчуцького МВ УМВС України в Полтавській області із заявами від 14 листопада 2014 року та від 03 липня 2015 року, в яких просив усунути йому перешкоди з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у користуванні будинком з господарськими будівлями на АДРЕСА_1.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Результат аналізу наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Встановивши, що позивач відкликав (анулював) нотаріальне свідоцтво № НОМЕР_1, посвідчене 06 червня 2006 року нотаріусом Лотаром Брехтом м. Барзінгхаузен (ФРН), виконав обов'язок повідомлення ОСОБА_4 про цей факт, також про необхідність звільнити будинок, однак ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за закінченням місячного терміну після отримання відповідного повідомлення будинок не звільнили, правильно застосувавши норми матеріального права, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідачі є такими, що втратили право на користування житловим будинком та підлягають виселенню.

Доводи касаційної скарги про те, що є рішення суду, яке ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет та із тих самих підстав, а тому провадження у цій справі необхідно закрити, не знайшли свого підтвердження.

Так, рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 18 листопада 2013 року зі змінами, внесеними рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 15 вересня 2014 року у справі № 537/2192/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участю третіх осіб: Крюківського районного відділу у м. Кременчуці Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, Виконавчого комітету Крюківської районної ради м. Кременчука Полтавської області, про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні майном шляхом виселення відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1 ухвалено хоча і з приводу спору між тими самими сторонами, з того самого предмета, але з інших підстав, ніж цей позов ОСОБА_3

Закриття провадження у справі згідно з пунктом 2 частини першої статті 205 ЦПК України можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, вирішило спір, тотожний до спору, що розглядається, тобто коли одночасно тотожні всі елементи: сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елемента не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з новим позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі. Необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, у яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, яке набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). Водночас прийняте з певних підстав судове рішення про відмову в позові за окремими категоріями справ при збереженні існуючих правовідносин, які спричинили звернення до суду, не є перешкодою для повторного звернення до суду заінтересованих осіб з метою вирішення спору. Таким чином, при вирішенні питання про закриття провадження у справі суди повинні враховувати підстави відмови у позові за попереднім рішенням та зміни, які відбулися після ухвалення рішення у предметі позову, підставах позову.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-79цс15.

Таким чином, умови для закриття провадження у справі відсутні, оскільки підстави позову ОСОБА_3 у справі № 537/6882/14-ц та позову ОСОБА_3 у справі № 537/2192/13-ц є різними. У цій справі предмет позову - усунення перешкод позивачу з боку відповідачів у користуванні належним позивачу будинком шляхом виселення відповідачів та зобов'язання їх звільнити надвірні будівлі та споруди за вказаною адресою, підстави позову - скасування 18 жовтня 2012 року ОСОБА_3 довіреності UR №49/2006, якою він уповноважував ОСОБА_4 представляти свої інтереси щодо користування житловим будинком з господарськими будівлями АДРЕСА_1, а також факт повідомлення ОСОБА_4 17 листопада 2014 року про припинення його повноважень, наданих зазначеною довіреністю, факт, що відповідачі без дозволу позивача, володіють та користуються належним йому майном, а саме спірним житловим будинком, в добровільному порядку не звільняють вказане майно, та перешкоджають позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому будинком. Разом з тим у справі № 537/2192/13-ц предмет позову з внесеними змінами - визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, підстава позову - розірвання договору найму житлового будинку, факт, що відповідачі без дозволу позивача володіють та користуються належним йому майном, а саме спірним житловим будинком, в добровільному порядку не звільняють вказане майно, та перешкоджають позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому спірним будинком.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що позивач не підтвердив факт скасування (анулювання) нотаріального свідоцтва, оскільки спростовуються матеріалами справи та встановленими у справі обставинами.

Також необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що відповідачі не проживають у будинку, який знаходиться у власності позивача, а проживають у іншому новозбудованому відповідачем протягом 2006-2012 років будинку, оскільки згідно з технічним паспортом, виготовленим 22 грудня 1998 року на житловий будинок ОСОБА_3, зазначено, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, розташовано житловий будинок літ. «Аа», житловий будинок літ. «Б», навіс літ. «Е», погріб літ. «Ж», вбиральня літ. «З», фундамент літ. «Д», огорожа № 1. Також у технічному паспорті є відмітка про будівництво будинку літ. «Б» на підставі рішення Виконавчого комітету Крюківської районної ради народних депутатів від 13 жовтня 1988 року № 341/6, ухваленого на користь ОСОБА_3, що зареєстроване у відділі комунального господарства Виконавчого комітету Крюківської районної ради народних депутатів в реєстрі обліку індивідуальних забудовників, книга № 2, сторінка № 84, реєстр № 123.

Матеріали справи не містять документів про введення в експлуатацію та реєстрацію окремого об'єкта нерухомого майна - будинку під літ. «Б» за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_3 повідомив суд, що до від'їзду в Німеччину в 1999 році він побудував у належному йому домоволодінні новий будинок літ. «Б», проте цей будинок не був прийнятий в експлуатацію, право власності на нього не оформлено у зв'язку з перешкодами, які чинить ОСОБА_4

Сторони не заявляли зустрічних позовних вимог про визнання права власності на будинок літ. «Б» чи на будівельні матеріали, з яких побудовано будинок літ. «Б» за адресою: АДРЕСА_1.

Суд роз'ясняв учасникам процесу принципи змагальності та диспозитивності, передбачені статтями 10, 11, 60, 61 ЦПК України 2004 року, про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням громадян у межах позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не подали суду жодних доказів на підтвердження права власності (володіння, користування, розпорядження) на будинок чи господарські будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_1, розташовані на земельній ділянці розміром 526 кв. м.

Крім того, у відповідачів не було законних підстав для будівництва нового будинку, а зведення житлового будинку без законних підстав не створює прав для користування ним та проживання в ньому, а також для користування земельною ділянкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанцій в незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 02 жовтня 2015 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді:А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик