Справа №: 671/984/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2018 року Волочиський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Ніколової С.В.,

з участю секретаря судового засідання Хрупайло Т.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Волочиськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку,

встановив:

31 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що згідно рішення Волочиського районного суду від 28 липня 2017 року він є власником житлового будинку № 27, що розташований по вул. Набережна в с. Трительники Волочиського району Хмельницької області. Разом з ним в цьому будинку без реєстрації проживає його матір, відповідачка ОСОБА_3, з якою у нього склалися неприязні відносини, між ними постійно виникають сварки, у зв'язку з чим порушується його право на спокійне життя та завдаються моральні страждання. Також матір свариться з його дружиною та дітьми, що фактично заважає йому проживати однією сім'єю з ними. Зазначає, що на даний час розглядаються судові справи через спір, що виник між ним та матір'ю щодо права власності на вказаний будинок. Матір має власне житло в м. Волочиськ, однак там не проживає. Вказує, що відповідачка не приймає участі в утриманні та ремонті будинку, не сплачує комунальні послуги, чим завдає йому значних матеріальних збитків. 09 лютого 2018 року він направив матері попередження про виселення з будинку, однак в добровільному порядку вона не бажає виселятися. Тому, з посиланням на норми ч. 1 ст. 116, ст. 150 ЖК України, просив виселити відповідачку з житлового будинку № 27, що розташований по вул. Набережна в с. Трительники Волочиського району Хмельницької області.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених в позові.

Відповідачка та її представник в судове засідання не з'явилися, письмового відзиву на позов не подали.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку № 27, що розташований по вул. Набережна в с. Трительники Волочиського району Хмельницької області.

Згідно з даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 106956743 від 11.12.2017 року, право власності позивача на вказаний житловий будинок було зареєстровано 06 грудня 2017 року на підставі рішення Волочиського районного суду від 28 липня 2017 року у справі № 671/413/17. (а.с. 7)

Зазначеним рішенням Волочиського районного суду, яке набрало законної сили 15 листопада 2017 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та встановлено факт проживання ОСОБА_1 однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_4 у період з1998 року до дня смерті останньої 05.03.2007 року. Цим рішенням також визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: вул. Набережна, 27 в с. Трительники Волочиського району Хмельницької області, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, яка померла 05.03.2007 року. (а.с. 10-12)

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином відповідачки ОСОБА_3, вони тривалий час спільно проживають у спірному житловому будинку, в який відповідачка вселилася як член сім'ї попереднього власника дочка ОСОБА_4 та, після зміни власника, продовжує у ньому проживати як член сім'ї нового власника сина ОСОБА_1 Договір найму між сторонами не укладався.

Дані обставини встановлені рішенням Волочиського районного суду від 28 липня 2017 року у справі № 671/413/17 та не заперечуються учасниками справи.

Згідно зі ст. ст. 11, 16 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина ст. 47 Конституції України проголошує право на житло. Тобто, право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України, де зазначено, що власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Зокрема, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положення зазначеної статті дають підстави суду дійти висновку, що позивач, звертаючись з даним позовом в суд, зобов'язаний довести, що діями відповідачки порушуються його права власності чи законного володіння. Також позов може підлягати задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що існує реальна небезпека порушення його права власності чи правомірного володіння зі сторони відповідача.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, а саме позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується його право на користування цим майном.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, дружина наймача, їх діти і батьки.

Як зазначено вище, відповідачка є матір'ю позивача.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України в судовому порядку.

За ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року №2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Таким чином, звертаючись в суд з даним позовом, позивачу слід було довести, що відповідачка руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, а також довести, що до відповідачки раніше вживалися заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано до суду лише постанову Волочиського районного суду у справі № 671/1761/15-п від 30 грудня 2015 року, винесеної щодо нього, позивача, за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та висновок дільничого інспектора міліції від 24 вересня 2015 року за повідомленням ОСОБА_5 щодо неправомірних дій позивача.

Дані письмові докази, що були досліджені в судовому засіданні, підтверджують обставини конфлікту між сторонами, що відбувся 18 вересня 2015 року, а саме вчинення позивачем ОСОБА_1 психологічного насильства щодо матері ОСОБА_3 Тобто, ці докази не підтверджують обставин стосовно порушень з боку відповідачки правил співжиття чи систематичного застосу вання до неї передбачених законом заходів попередження з боку суду чи правоохоронних органів, які б не дали позитивного результату.

Не свідчать про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідачки і показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які підтвердили, що між сторонами склалися неприязні відносини та вони не можуть дійти згоди щодо користування приміщенням літньої кухні.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, за наявності яких стаття 116 ЖК України пов'язує можливість виселення з жилого приміщення, а саме доказів того, що відповідачка систематично руйнує чи псує житлове приміщення чи використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, та раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. А тому, суд дійшов висновку про те, що підстави для задоволення позову відсутні.

Посилання позивача на те, що відповідачка має можливість проживати в квартирі № 51, що розташована в м. Волочиськ, по вул. Слави, 7 кв., оскільки є власником ? частки цієї квартири, а також на те, що відповідачка була письмово попереджена про необхідність виселення, суд до уваги не приймає, оскільки ці обставини згідно наведених норм чинного законодавства не можуть бути підставою для виселення відповідачки з спірного житлового будинку.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 80, 81, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 11, 16, 319, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 109, 116, 156, 157 ЖК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін: ОСОБА_1, паспорт серії НА №823947, с.Трительники Волочиського району, вул. Набережна, 27; ОСОБА_3, паспорт серії НВ №246748, адреса реєстрації: АДРЕСА_1.

Повне рішення складено 22.10.2018 року.

Суддя: