Провадження № 2/742/920/18
Єдиний унікальний № 742/2100/18
11 жовтня 2018 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді - Коваленка А.В., за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Прилуки цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.
Позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.
Аргументує свої вимоги тим, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі, крім нього, зареєстровані відповідачі, але останні з жовтня 2008 року не проживають у вказаній квартирі, добровільно знятися з реєстрації не бажають. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом.
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.
Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 27.06.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового розгляду в загальному провадженні на 08 год. 30 хв. 01 серпня 2018 року.
ІІІ. Позиції сторін.
В судове засідання позивач не з»явився, але надав заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, у разі неявки відповідача проти розгляду справи, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідачі в судове засідання не з»явилися, про причини неявки суду не повідомили.
Зі згоди позивача, суд на підставі наявних в справі доказів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.280 ЦПК України.
ІV. Фактичні обставини встановлені судом.
Позивачу на праві приватної власності у відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.05.2018 року належить 1 / 6 частина АДРЕСА_2 та договору купівлі-продажу частини квартири від 13.05.2013 року, відповідно до якого ОСОБА_2 належить 5 / 6 частин АДРЕСА_2, які він купив у ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4(а.с.5-8).
Згідно з домовою книгою для реєстрації громадян, які проживають в житловому АДРЕСА_3, що розташований по вул.Колгоспній (Оранжерейна) в м.Прилуках, Чернігівської області, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані за вказаною адресою: Чернігівська область, м.Прилуки, вул.Колгоспна (Оранжерейна)АДРЕСА_4(а.с.9-11).
Відповідно до акту про фактичне проживання без реєстрації №1880, виданої комітетом самоорганізації населення №3 мікрорайону Рокитний, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, фактично не проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 з жовтня 2008 року(а.с.12)
V.Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року).
Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції.
Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є обєктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як обєктом власності.
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Судом встановлено, що позивачеві належить спірна квартира на праві приватної власності.
Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно наданих в розпорядження суду доказів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають в належній позивачеві квартирі з жовтня 2008 року.
Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, повязані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
Відповідачі у справі є колишніми власниками спірної квартири, вони не є членами сім»ї позивача. На підставі договору купівлі-продажу 5 / 6 частини квартири від 31 травня 2013 року, вони втратили право власності на частину квартири та право користування вказаним житлом. Тому суд визнає ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування даним житлом.
Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню.
VІІ. Розподіл судових витрат.
Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України.
Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, судовий збір за позов немайнового характеру підлягає стягненню на користь позивача з відповідачів по 352 грн. 40 коп. з кожного.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.263-265,273,279,280-281,354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити в повному обсязі.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, 352 (триста п»ятдесят дві) грн. 40 коп. в рахунок повернення коштів за судовий збір сплачених при подачі позовної заяви.
Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, 352 (триста п»ятдесят дві) грн. 40 коп. в рахунок повернення коштів за судовий збір сплачених при подачі позовної заяви.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заяв. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі через Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 11.10.2018.

Суддя А.В.Коваленко