Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 691/223/16-ц

провадження № 61-34624св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

третя особа - служба у справах дітей Городищенської районної державної адміністраціїЧеркаської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_3, на рішення Городищенського районного суду Черкаської області у складі судді Подороги Л. В. від 09 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Нерушак Л .В., Бабенка В. М., Карпенко О. В., від 28 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

29 лютого 2016 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.

Позовна заява мотивована тим, що він з 01 червня 2002 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2

Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Спільне життя з відповідачем не склалося, сім'я фактично розпалася з причини відсутності взаєморозуміння та поваги між ними.

Подальше сумісне життя і збереження сім'ї вважав неможливим, зберігати шлюб стало недоцільним, тому просив його розірвати.

Поділ спільно нажитого майна здійснили в добровільному порядку.

Після розірвання шлюбу з відповідачем діти виявляють бажання проживати з ним, оскільки мають більшу прихильність до нього. Він має житло, працює, позитивно характеризується за місцем проживання, а тому має всі можливості створити належні умови для розвитку та виховання дітей. Згоди щодо того, з ким із батьків мають проживати діти, вони не досягли.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд: розірвати шлюб, зареєстрований 01 червня 2002 рокуміж ним та ОСОБА_2; на підставі частини першої статті 161 СК України визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з ним.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 рокупозов ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 01 червня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 182.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище, набуте у шлюбі - «ОСОБА_2».

Визначено місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком ОСОБА_1

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що подальше збереження сім'ї неможливе, шлюб фактично розпався у зв'язку з відсутністю довіри та взаєморозуміння між сторонами. Термін на примирення сторони просять не надавати. Шлюб існує лише юридично, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам.

Враховуючи висновок органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області, а також визнання позову відповідачем, суд вважав за доцільне визначити місце проживання дітей з батьком.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 28 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилено.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що з позовними вимогами про визначення місця проживання дітей ОСОБА_2 до суду не зверталась, погодилась з тим, щоб діти проживали разом з батьком. Також відповідач не надала доказів, що зверталась з позовом про усунення перешкод в спілкуванні з дітьми чи вимог щодо вирішення питання проживання дітей з матір'ю на протязі часу після набрання законної сили рішення суду першої інстанції, яке нею оскаржується.

При цьому, виходячи з інтересів дітей, їх постійного проживання за адресою разом з батьком, відвідування школи, спілкування з друзями, судом визначено місце проживання дітей з батьком, застосувавши, у тому числі рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року «Хант проти України».

У жовтні 2017 року ОСОБА_4подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог про визначення місця проживання дітей і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, судові рішення в частині вимог про розірвання шлюбу не оскаржуються, тому у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що з 2016 року позивач вводив її в оману щодо своїх дійсних намірів і бажань, завчасно спланував дії щодо відібрання у неї дітей.

Заяви про розгляд справи за її відсутності та про визнання позову в суді першої інстанції вона до суду не подавала.

Крім того, суд: не повідомив її про час та місце слухання справи, у справі відсутні повістки щодо повідомлення її про судове засідання на 12:00 год. 09 березня 2016 року, після зміни складу осіб, які брали участь у справі та оголошення перерви на 15:00 год. 09 березня 2016 року, тобто суд позбавив її можливості реалізувати свої права, передбачені статтею 27 ЦПК України 2004 року; не проводив фіксування судового засідання технічними засобами, хоча згідно з долученим до справи протоколом в судовому засіданні був присутній позивач і третя особа, які надавали пояснення, долучали документи; прийняв її згоду з позовом на підставі непосвідченої нотаріально заяви від її імені, яка була надана суду заінтересованою стороною - позивачем, яку вона написала під впливом помилки, оскільки позивач ввів її в оману щодо подальшого порядку її участі у вихованні дітей.

При цьому суд неповно з'ясував обставини справи: не з'ясував думку дітей щодо їх прихильності до одного з батьків та їх бажання залишитись з конкретним з батьків; долучив до справи висновок опіки і піклування без відтиску печатки Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області; не врахував, що на час розгляду справи не існує виключних обставин, у зв'язку з якими можливо розлучити дітей з матір'ю.

Апеляційний суд вказані порушення матеріального і процесуального закону, допущені районним судом, не усунув.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

01 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» зазначено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення в оскаржуваній частині не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 01 червня 2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області (а.с. 20).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_6 (а.с. 2, 3).

Відповідно до частини першої статті 160, частини першої статті 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Статтею 19 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області від 25 лютого 2016 року, підписаним першим заступником Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області В. В. Скринником, визнано за доцільне визначити місце проживання дітей з батьком (а.с. 33).

Разом з тим висновок оформляється на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписується головою (заступником голови) та скріплюється печаткою.

До висновку органу опіки та піклування мають бути додані документи, зазначені в частині третій статті 253 ЦПК України 2004 року, зокрема акт обстеження умов життя заявника, складений за місцем його проживання; (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав).

Крім того, рішення органу опіки і піклування має прийматись на відповідному засіданні комісії з питань захисту прав дитини Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області.

Проте, як зазначала ОСОБА_2, її на засідання комісії запрошено не було, бесіда з нею і дітьми не проводилась, їй не було роз'яснено наслідків розлучення малолітніх дітей з матір'ю, сім'ї не був запропонований і рекомендований супровід органів, які уповноважені державою на захист прав дітей, у тому числі психолога.

Суди у порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернули, не врахували, що висновок органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області від 25 лютого 2016 року лише підписаний і не скріплений печаткою, до нього не додано обов'язковий документ, а саме акт обстеження умов життя заявника, складений за місцем його проживання, тому дійшли передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_1

У касаційній скарзі ОСОБА_2 також зазначає, що після досягнення з ОСОБА_1 усної домовленості про порядок нашої участі у вихованні дітей та узгодження їх постійного місця проживання з батьком, ОСОБА_1 повідомив їй, що для закріплення усних домовленостей між ними вона має підписати якусь заяву для суду, що вона і зробила, хоча з позовною заявою ознайомлена не була, жодних документів (у тому числі позову, ухвали про відкриття провадження у справі, повісток), вона з суду не отримувала, на співбесіду та на засідання з питань захисту прав дитини Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області запрошена не була, що передбачено Типовим положенням про комісію з питань захисту прав дитини, бесіда співробітниками органу опіки і піклування з дітьми також не проводилась. До канцелярії суду вона жодних заяв не здавала, лише в кінці березня 2016 року отримала рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року.

При цьому ізоляція ОСОБА_1 від матері дітей та психологічний тиск на них шляхом повідомлення негативної інформації про неї істотно шкодить їх здоров'ю, правам та інтересам. Починаючи з лютого 2016 року, ОСОБА_1 вводив її в оману щодо своїх дійсних намірів і бажань, він завчасно спланував дії щодо відібрання дітей.

З відповіді Городищенської районної державної адміністрації від 04 травня 2017 року, доданої до касаційної скарги, вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до органу опіки та піклування з заявою про визначення місця проживання дітей 25 лютого 2017 року, і вже цього ж дня відбулось засідання Комісії з питань захисту прав дитини, на якому вирішено питання про залишення дітей з батьком. При цьому голова районної державної адміністрації у відповіді також зазначив, що на підставі заяви ОСОБА_1 було проведено обстеження умов проживання сім'ї ОСОБА_1, про що складений акт (все в один день). Також головою районної державної адміністрації підтверджено, що ОСОБА_2 не було викликано на засідання комісії, за місцем проживання на час обстеження вона була відсутня, і що її засоби зв'язку були невідомі .

Разом з тим розгляд справи про визначення місця проживання дітей проведено за 10 днів, з яких 3 дні вихідні і святкові.

Так, позов ОСОБА_1 був поданий 29 лютого 2016 року, а рішення у справі ухвалено 09 березня 2016 року.

Розгляд справи у такі скорочені строки не є порушенням процесуального закону, проте це можливе лише при належному з'ясуванні та встановленні фактичних обставин справи й вірному застосуванні норм матеріального й процесуального права.

Також служба у справах дітей Городищенської районної державної адміністрації була притягнута до участі у справі в якості третьої особи 09 березня 2016 року, тобто в день ухвалення судового рішення.

Отже, доводи, наведені в касаційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) для всіх учасників справи.

Відповідно до частини другої статті 174 ЦПК України 2004 року до ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

Згідно з протоколом судового засідання суду першої інстанції від 09 березня 2016 року ОСОБА_1, який є заінтересованою особою, долучив від імені ОСОБА_2, яка не надавала йому таких повноважень, заяву про згоду з позовом, що не була нотаріально посвідчена (а.с. 25).

Проте суд першої інстанції зазначені обставини не перевірив, не роз'яснив відповідачу наслідки відповідної процесуальної дії - визнання позову, у ході розгляду справи не з'ясував прихильність дітей до кожного з батьків, про необхідність чого зазначено у статтях 161, 171 СК України.

Апеляційний суд у порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року на викладене також уваги не звернув і залишив вказане рішення суду першої інстанції без змін.

Таким чином, у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не з'ясували, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносинта дійшли передчасного висновку про визначення місця проживання дітей з батьком.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення в оскаржуваній частині не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 28 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області, про визначення місця проживання дітей скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк