Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 761/20955/17

провадження № 22-ц/796/3151/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Осаулова А.А. від 25 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

16 червня 2017 року ОСОБА_1, посилаючись на те, що відносно неї з порушенням трудового законодавства з боку відповідача накладено дисциплінарне стягнення у виді догани, звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва (далі - КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва, Підприємство) про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона, обіймаючи посаду лікаря-кардіолога у КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва, 26.02.2017 повідомила завідуючого філією № 1 ОСОБА_2 та співробітників столу довідок філії № 1 про те, що 02.03.2017 перебуватиме у відпустці, а також додатково 01.03.2017 направила на адресу відповідача кур'єрською доставкою «Нова пошта» заяву про своє перебування 02.03.2017 у відпустці.

Вказувала, що незважаючи на те, що вона завчасно повідомила керівництво Підприємства про перебування у відпустці 02.03.2017, наказом КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва від 16.03.2017 її безпідставно та незаконно було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді догани.

Вказувала, що внаслідок незаконного притягнення її до дисциплінарної відповідальності їй завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного трудового та громадського життя, заниженні престижу та ділової репутації. Моральну шкоду вона оцінює у розмірі 6 000,00 грн.

В ході розгляду справи позивачка звернулася до суду із заявою, в якій просила суд у разі задоволення позову стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 1 280,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 660,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначила, що рішення суду підлягає скасуванню у зв'язку з допущеними судом порушеннями норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з'ясуванням і неправильним встановленням обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та неправильною оцінкою доказів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалася на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме положення ст. 147, 149 КЗпП України; не застосував положення ст. 141 КЗпП України та п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників та службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Держкомітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.07.1984 № 213, які підлягали застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами; застосував Типову форму № П-3, затверджену наказом Держкомстату від 05.12.2008 № 489, яка не підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Зазначала, що вона завчасно повідомила роботодавця про свою відпустку 02.03.2017, а саме 24.02.2017, в присутності медичної сестри ОСОБА_4, усно повідомила безпосереднього керівнику ОСОБА_2, співробітникам столу довідок філії № 1, а також 01.03.2017 кур'єрською службою «Нова пошта» направила Підприємству заяву про своє перебування у відпустці 02.03.2017.

За вказаних обставин вважала, що вона у відповідності до п. 3.1. Правил трудового розпорядку КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва належним чином виконала свій трудовий обов'язок щодо інформування роботодавця про свою відпустку 02.03.2017, а тому відповідач з підстав, передбачених ст. 141 КЗпП України зобов'язаний був надати 02.03.2017 їй відпустку як інваліду ІІІ групи без збереження заробітної плати, відповідно до ст. 25 Закону України «Про відпустки».

Вказувала, що лише 06.03.2017 вона дізналася про той факт, що її заява, надіслана 01.03.2017, з вини компанії «Нова пошта» була доставлена невчасно відповідачу, що підтверджується листом від 15.03.2017.

Судом першої інстанції не враховано, що відповідачем не спростовано доводів того, що йому було відомо про бажання ОСОБА_1 використати відпустку тривалістю 1 день - 02.03.2017, у зв'язку з чим висновок суду, що на дату відсутності ОСОБА_1 на робочому місці відповідачу не було відомо про її бажання використати відпустку 02.03.2017, а тому позивачка сама скористалася відпусткою 02.03.2017, не відповідає фактичним обставинам справи.

Ухвалюючи рішення, суд не взяв до уваги доводів позовної заяви, належним чином не дослідив докази, наявні в матеріалах справи, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку, що наказ про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у виді догани видано у відповідності до вимог трудового законодавства.

Як на порушення судом першої інстанції норм процесуального права вказувала на те, що при ухваленні рішення суд порушив положення ст. 2 (завдання та основні засади цивільного судочинства), ст. 7 (гласність судового процесу), ст. 10 (верховенство права та законодавство, відповідно до якого суд вирішує справи), ст. 83 (подання доказів), ст. 89 (оцінка доказів), ст. 222 (розгляд заяв та клопотань), ст. 247 (фіксування судового засідання технічними засобами), ст. 263 (законність і обґрунтованість судового рішення), 265 (зміст рішення суду) ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення спору.

Вважала, що суд першої інстанції підійшов формально до вирішення справи, встановивши, що станом на 02.03.2017 у відповідача не було письмової заяви позивача про надання їй відпустки, суд дійшов висновку про порушення позивачем трудової дисципліни, та при цьому суд не надав оцінки показанням свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 стосовно того, що безпосередній керівник позивачки був повідомлений за шість днів про відпустку 02.03.2017, а також дії відповідача з організації 02.03.2017 роботи у Філії № 1 свідчать про фактичне надання ОСОБА_1 відпустки у цей день. Таким чином наявні в матеріалах справи докази свідчать про відсутність факту порушення позивачем трудової дисципліни, а відтак і про незаконність та необґрунтованість накладення на позивачку дисциплінарного стягнення.

Крім цього, вказувала на те, що право позивача на справедливий та неупереджений судовий розгляд було порушено відмовою суду першої інстанції прийняти додаткові докази у справі, подані позивачем разом із відповідною заявою 22.12.2017, а саме докази завдання моральної шкоди, а також докази того, що несвоєчасне отримання відповідачем заяви ОСОБА_1 про надання відпустки від 01.03.2017 могло бути зумовлене неправомірними діями директора Підприємства ОСОБА_3

Суд першої інстанції в порушення вимог ч. 8 ст. 83, ч. 2 ст. 222 ЦПК України заяву позивачки про долучення до справи додаткових доказів повернув без розгляду, незважаючи на обґрунтування поважності причин ненадання таких доказів раніше.

ОСОБА_1, посилаючись на те, що оскаржуване рішення носить формальний характер, не є справедливим по відношенню до позивача, ухвалене в порушення принципу пропорційності та н направлене на ефективний захист порушених прав позивача як інваліда ІІІ групи та ветерана праці, як того вимагають положення ст. 2, 10, 263 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.01.2018 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ст. 274 ЦПК України справи, що виникають з трудових відносин підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

За правилами положень ст. 274, 369 ЦПК України спір у даній справі підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги відповідач подав до суду письмові заперечення (т. 2, а.с. 7-12).

Вказував, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, висновки, викладені в рішенні суду відповідають обставинам справи, в процесі розгляду справи відсутні порушення норм процесуального права, правильно застосовано норми матеріального права.

Вважав, що наведені в апеляційній скарзі підстави для скасування рішення є необґрунтованими, оскільки наказ про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності видано у відповідності до вимог закону та Правил внутрішнього трудового розпорядку Підприємства, що підтверджується доказами в матеріалах справи.

Зазначав, що твердження позивачки про те, що чинним законодавством не передбачена письмова форма заяви на відпустку є безпідставними, оскільки до отримання заяви позивача про надання відпустки у роботодавця не було підстав для видання наказу про надання відпустки, а відповідно у позивача і не було права на відпустку 02.03.2017.

Щодо клопотання позивачки про долучення додаткових доказів, доданих до апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що в січні 2018 року КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва від ОСОБА_1 було отримано Консультативний висновок Державної установи «Національний науковий центр «Інститут кардіології ім. академіка ОСОБА_7» та чеки на медичні препарати, якими позичка підтверджує настання моральної шкоди внаслідок накладення на неї дисциплінарного стягнення. Однак, враховуючи те, що від моменту оголошення догани та до моменту надання позивачкою вказаних доказів на підтвердження завдання моральної шкоди минуло 10 місяців, відповідач вважав, що надані позивачкою додаткові докази викликають сумнів наявності негативних наслідків в результаті оголошеної догани та наявність причинного зв'язку між діями відповідача та спричиненими наслідками.

Щодо листа від 29.12.2017 від ПАТ «Укрпошта», наданого позивачкою в якості додаткового доказу, відповідач зазначив, що КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва зверталося до ПАТ «Укрпошта» з проханням спростувати недостовірну інформацію та відкликати даний лист, який наданий позивачкою до суду в якості упередженого та вибіркового приймання кореспонденції від останньої. Крім цього, зазначив, що ОСОБА_5, яка надавала суду пояснення як свідок, перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Укрпошта».

За вказаних обставин відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 13-к від 01 листопада 2013 року ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва, прийнята на посаду лікаря-кардіолога кардіологічного кабінету філії № 1 на 0,5 вакантної посади з 01.11.2013 в порядку переведення з поліклініки № 1 Шевченківського району міста Києва з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Відповідно до Довідки до акту огляду МСЕК серії КА-1 020299 ОСОБА_1 встановлено інвалідність ІІІ групи, у зв'язку з чим остання прийнята на роботу на неповний робочий день, і згідно нормативів робочого часу повинна працювати 19,25 годин на робочий тиждень або 3,85 годин на робочий день.

Відповідно до п. 1.1. Статуту КНМ «КДЦ» Шевченківського району м. Києва, затвердженого Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14.10.2013 № 1830, Підприємство є неприбутковою організацією, що засноване на комунальній власності територіальної громади міста Києва і підпорядковане управлінню охорони здоров'я Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Пунктом 4.1. Статуту передбачено, що управління Підприємством здійснює директор. Директор Підприємства несе персональну відповідальність за діяльність Підприємства і здійснення ним своїх функцій.

До повноважень директора Підприємства входить зокрема: організація контролю за виконання планів та дотримання графіків роботи підрозділів Підприємства, видача наказів по Підприємству, вживання заходів до заохочення працівників та накладання стягнень у встановленому законодавством порядку, участь у встановленні режиму робочого часу та відпочинку, а також тривалості додаткових відпусток відповідно до трудового законодавства України, забезпечує умови технічної безпеки.

Як встановлено судом з метою дотримання штатної та фінансової дисципліни структурних підрозділів КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва та забезпечення пацієнтів своєчасною якісною спеціалізованою медичною допомогою, директором Підприємства ОСОБА_3 18.11.2013 видано наказ № 2 «Про впорядкування оформлення графіків обліку робочого часу та табелів використання робочого часу».

Згідно пункту 3 вказаного вище наказу, керівникам структурних підрозділів КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва наказано ознайомлювати працівників під підпис з графіком обліку робочого часу на наступний місяць не пізніше за один місяць до введення їх в дію; ознайомлювати працівників під підпис з графіком змінності обліку робочого часу на наступний місяць не пізніше за один місяць до введення їх в дію; забезпечити сталу роботу з урахуванням режиму прийому пацієнтів в КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва.

12 січня 2017 року ОСОБА_1 було повідомлено про графік роботи на березень 2017 року з урахуванням норм робочого часу, проте остання ознайомлюватися відмовилась про, що комісією у складі завідувача філії № 1 ОСОБА_2, голови профспілки медичних працівників ОСОБА_8, старшої медичної сестри філії № 1 ОСОБА_9 складено Акт про відмову ОСОБА_1 ознайомлюватися з графіком роботи працівника від 12.01.2017.

Як вбачається з матеріалів справи 01 березня 2017 року ОСОБА_1 через службу кур'єрської доставки «Нова пошта» надіслала директору КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва ОСОБА_3 заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати в кількості одного дня - 02 березня 2017 року.

З матеріалів справи також вбачається, що вказана заява отримана відповідачем 03 березня 2017 року (т. 1, а.с. 101, 102).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивачка у відповідності до вимог ст. 141 КЗпП України належним чином виконала свій обов'язок щодо інформування роботодавця про відпустку, надіславши поштовим відправленням відповідну заяву, а тому її відсутність на робочому місці 02.03.2017 не може свідчити про відсутність на роботі без поважних причин.

Частиною 1 статті 84 КЗпП України передбачено, що у випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.

Відповідно до п. 6 ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку надається інвалідам ІІІ групи - до 30 календарних днів щорічно.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 встановлено інвалідність ІІІ групи, як то вбачається з матеріалів справи, то у відповідності до вимог ст. 25 Закону України «Про відпустки» вона має право на відпустку без збереження заробітної плати до 30 календарних днів щорічно.

Разом з цим, право працівника на відпустку, котрий перебуває у трудових відносинах з роботодавцем оформляється виданням наказу по підприємству за типовою формою П-3, затвердженою наказом Державного комітету статистики України «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» від 08.12.2008 № 489. Зокрема наказ про відпустку повинен містити прізвище, ім'я та по батькові працівника, посаду працівника, дату з якої надається відпустка та кількість календарних днів відпустки. Наказ візується начальником структурного підрозділу працівника та підписується керівником підприємства. В свою чергу, працівник повинен бути в обов'язковому порядку ознайомлений з наказом під підпис.

При цьому, після підписання роботодавцем наказу про надання відпустки в особову картку працівника та в журнал обліку відпусток, який в обов'язковому порядку ведеться роботодавцем, заноситься інформація про надання відпустки працівнику. Виданню наказу про надання відпустки передує волевиявлення працівника у формі його особистої заяви на керівника підприємства, установи, організації.

Таким чином, законодавцем визначено порядок надання працівнику відпустки та порядок її оформлення, зокрема працівник має подати особисту заяву про надання відпустки на ім'я керівника, який в свою чергу видати наказ про надання відпустки, та під підпис ознайомити працівника з таким наказом.

Як зазначалось вище ОСОБА_1 01.03.2017 поштовим відправленням направила на ім'я директора КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва ОСОБА_3 заяву про надання відпустки 02.03.2017, яка доставлена відповідачу 03.03.2017, тобто роботодавець дізнався про бажання позивачки отримати відпустку 02.03.2017 на наступний день після дня відпустки.

Отже, за вказаних обставин у керівництва відповідача до отримання заяви не було правових підстав для видання наказу про надання відпустки 02.03.2017, а відповідно у ОСОБА_1, не набула права на відпустку в цей день.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання ОСОБА_1 про те, що вона 24.02.2017 усно повідомляла свого безпосереднього керівника ОСОБА_2, а також співробітників столу довідок філії № 1 про свою відпустку 02.03.2017, оскільки як зазначалось вище волевиявлення працівника на отримання відпустки повинно бути оформлено у вигляді його особистої заяви на ім'я керівника підприємства.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги, що заява про надання відпустки, адресована відповідачу, була доставлена невчасно не з вини позивачки, не мають правового значення.

Наказом директора КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва ОСОБА_3 № 307-к від 15.03.2017 за порушення вимог ст. 139 Кодексу законів про працю України притягнуто до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1, лікаря-кардіолога кардіологічного кабінету філії № 1 шляхом оголошення догани.

16 березня 2017 року начальник відділу кадрів Підприємства ОСОБА_10 в присутності комісії з шести осіб зачитала зміст наказу КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва від 15.03.2017 № 307-к «Про оголошення догани ОСОБА_1.» вголос у присутності лікаря-кардіолога кардіологічного кабінету філії № 1 ОСОБА_1, яка відмовилася ознайомитися з даним наказом, про що було складено Акт від 16.03.2017.

Встановивши дані правовідносини та застосувавши відповідні норми матеріального права, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що видача наказу про накладення на ОСОБА_1, дисциплінарного стягнення відбулося з дотриманням трудового законодавства, оскільки суд першої інстанції в повному обсязі з'ясував обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та дав належну оцінку згідно зі ст. 12, 76, 81 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків та ухвалив законне рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, виходячи з наступного.

Статттею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни. Закон не вимагає, щоб таке порушення обов'язково призводило до будь-яких шкідливих наслідків. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності досить, щоб був зафіксований сам факт порушення. Водночас наслідки порушення враховуються при визначенні тяжкості дисциплінарного проступку та виборі дисциплінарного стягнення.

Судом встановлено, що згідно Акту про відсутність на роботі працівника від 01.03.2017 ОСОБА_1 лікар-кардіолог 01.03.2017 з 09:00 до 12:51 була відсутня на роботі без поважних причин (т. 2, а.с. 99).

У зв'язку з відсутністю ОСОБА_1, лікаря-кардіолога 02.03.2017 з 13:00 до 16:51 на роботі без поважних причин відповідачем складено Акт про відсутність на роботі працівника (т. 2, а.с. 100).

Згідно Акту про відсутність на роботі працівника від 06.03.2017 ОСОБА_1 лікар-кардіолог 06.03.2017 з 13:00 до 16:51 була відсутня на роботі без поважних причин (т. 2, а.с. 104).

За приписами ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ч. 1 ст. 148 КЗпП України).

Відповідно до пункту 6.1 Колективного договору між адміністрацією КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва порушення трудової (виробничої) дисципліни, тобто невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків, тягне за собою застосування заходів дисциплінарного чи громадського впливу, а також інших заходів, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, встановивши, що керівник КНП «КДЦ «Шевченківського району м. Києва діяв в межах своїх повноважень, в спосіб та в порядку, визначеному чинним законодавством та внутрішніми документами, якими йому надано право на свій власний розсуд визначати обсяг вчиненого порушення трудової дисципліни та відповідно важкість дисциплінарного стягнення, що підлягає застосуванню, а тому відповідачем, як роботодавцем, було дотримано норм законодавства, що регулюють порядок притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, дійшов правильного висновку, що наказ про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності видано у відповідності до вимог трудового законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

При цьому, судом першої інстанції враховано покази свідків, допитаних в судовому засіданні, про що зазначено в рішенні суду.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, так як дані вимоги є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, в задоволенні яких відмовлено.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом порушено положення ст. 89 ЦПК України та не надано належної оцінки доказам, оскільки у відповідності до частини 1 цієї статті суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також у відповідності до ч. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом положень ст. 247 ЦПК України, якою визначено фіксування судового засідання технічними засобами, є необґрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи 25 січня 2018 року відбувалося фіксування судового засідання технічними засобами. В матеріалах справи містяться протокол судового засідання від 25.01.2018 та диск із звукозаписом судового засідання від 25.01.2018.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом положень ст. 7 ЦПК України (гласність судового процесу), оскільки судом у відповідності до положень даної норми проведено розгляд справи у відкритому судовому засіданні та прилюдно оголошено скорочене судове рішення за результатами розгляду справи.

Не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги щодо порушення судом положень ст. 10 ЦПК України, оскільки даним положенням визначено законодавство, відповідно до якого суд вирішує справи, керуючись при цьому принципом верховенства права.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції в порушення вимог ч. 8 ст. 83 та ч. 2 ст. 222 ЦПК України відмовлено у прийнятті додаткових письмових доказів у справі, поданих разом із відповідною заявою 22.12.2017, у зв'язку з чим порушено її право на справедливий та неупереджений судовий розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

За приписами ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Як вбачається з матеріалів справи 24.01.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою, в якій просила визнати причини пропуску на подання доказів поважними та долучити додаткові докази на підтвердження заявлених вимог, а саме докази, які підтверджують факт завдання їй моральної шкоди, а також докази того, що несвоєчасне отримання відповідачем її заяви про надання відпустки від 01.03.2017 могло бути зумовлене неправомірними діями директора Підприємства ОСОБА_3

Питання про доручення додаткових доказів до матеріалів справи вирішено судом з дотримання норм Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 25.01.2018 відмовлено у прийнятті додаткових доказів.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 просила суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи вказані докази та дослідити в сукупності з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Разом з цим, колегія суддів не приймає до уваги надані позивачкою додаткові докази та вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено в прийнятті їх до матеріалів справи, оскільки лист ПАТ «Укрпошта» не є належним доказом того, що несвоєчасне отримання відповідачем заяви ОСОБА_1 про відпустку було зумовлено діями директора Підприємства, оскільки як встановлено судом заяву про надання відпустки ОСОБА_1 надсилала поштовим відправленням через компанію «Нова пошта», а не ПАТ «Укрпошта».

Щодо додаткових доказів, які підтверджують факт завдання ОСОБА_1 моральної шкоди, то вони також не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено факту порушення відповідачем її прав.

Крім того, як зазначалось вище 15.03.2017 КНП «КДЦ» Шевченківського району м. Києва видано наказ про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення на неї дисциплінарного стягнення, а докази завдання моральної шкоди - консультативний висновок державної установи «Національний науковий центр «Інститут кардіології імені ак. ОСОБА_7» та чеки на медичні препарати, датовані січнем 2018 року, тобто з моменту дисциплінарного стягнення - 15.03.2017 та до подання доказів минуло 10 місяців.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 12, 81, 263 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

За обставин, коли в задоволенні позову відмовлено, відсутні підстави для розподілу судових витрат та стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Мазурик О.Ф.

Судді Махлай Л.Д.

Кравець В.А.