БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/2003/17
Провадження № 2/497/170/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2018 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кодінцевої С.В.,

секретаря судового засідання Ковтун О.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, звернулася до суду з вищезазначеним позовом (а.с.3), який згодом уточнила (а.с.50-53), та просить постановити рішення, яким:

- визнати спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 автомобіль НОМЕР_1, придбаний 01.09.2012 року;

- поділити спільне майно подружжя, яке є обєктом спільної сумісної власності автомобіль НОМЕР_1;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля НОМЕР_1 у сумі 75 390.22 гривен;

- припинити за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на автомобіль НОМЕР_1;

- визнати за ОСОБА_3 право особистої власності на автомобіль НОМЕР_1;

- вирішити питання розподілу судових витрат, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 15 640.00 гривен.

Свої вимоги мотивує тим, що 01.09.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який 15.04.2015 року розірвано в судовому порядку. У період шлюбу ними було придбано автомобіль НОМЕР_1 за спільні кошти, однак транспортний засіб зареєстровано на ім'я відповідача ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 10.04.2015 року. Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_3 одноособово користується названим транспортним засобом, тоді як вона позивач взагалі немає доступу до автомобіля, у зв'язку з чим вважає, що її права порушені. Зазначене стало приводом для звернення до суду.

Ухвалою судді від 26.12.2017 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки не пізніше 10 днів з дня отримання копії ухвали, надавши належно оформлену позовну заяву, та усі необхідні документи (а.с.12).

За наслідками виконання ухвали судді, провадження по даній справі було відкрито 11.01.2018 року (а.с.17).

31 січня 2018 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду відзив з доданими до нього документами (а.с.27-43).

В звязку з чим позивачем 09.02.2018 року уточнено позовні вимоги (а.с.50-70).

02.03.2018 року позивач ОСОБА_1 подала відповідь на відзив відповідача (а.с.79).

Відповідач 23.02.2018 року надав до суду заперечення на відповідь позивача на відзив на позов про розподіл майна (а.с.90-103).

Ухвалою від 07.03.2018 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.107-108).

В судовому засіданні позивач підтримала свої уточнені позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Пояснила суду, що 01 вересня 2007 року вона уклала шлюб з ОСОБА_3 який у подальшому 15.04.2015 року розірвано у судовому порядку. Від цього шлюбу мають двох дітей. У період шлюбу ними було придбано автомобіль НОМЕР_2 за спільні кошти, однак транспортний засіб зареєстровано на ім'я відповідача ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 10.04.2015 року. Після розірвання шлюбу та до теперішнього часу відповідач ОСОБА_3 одноособово користується названим транспортним засобом, тоді як вона позивач позбавлена можливості користуватися цим автомобілем. Позивач також стверджувала, що з весни 2012 року вона з відповідачем та дітьми почали проживати в будинку її батьків за адресою: Одеська область, м. Болград, вул. Перемоги, 128, де вони вели спільне господарство, позивач розпоряджалася сімейними коштами, сплачувала комунальні послуги в будинку де сімя проживала та в квартирі відповідача. У вересні 2015 року через зловживання спиртними напоями, позивач запропонувала відповідачу повернутися в його квартиру, на цьому ведення спільного господарства припинилося. Також позивач стверджувала, що відповідно до змісту розписки від 01 вересня 2012 року, підписаної відповідачем та продавцем автомобіля ОСОБА_5, останній отримав від відповідача тільки 41 000.00 гривень, а 39 000.00 гривень залишились у якості боргу. Позивач зауважила, що суму боргу вона з відповідачем сплачували разом, так як у звязку з народженням двох дітей, позивач отримала державну допомогу у розмірі 100 000.00 гривень.

Представник позивача, підтримав доводи своєї довірительниці. Стверджував, що спільне проживання сторін у шлюбі підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням суду про розірвання шлюбі. Свідки зі сторони позивача підтвердили, що позивач і відповідач проживали спільно в будинку батьків в період з червня 2012 року до вересня 2015 року. А відтак, спірний автомобіль придбаний подружжям у період перебування їх у зареєстрованому шлюбі, тому є спільним сумісним майном подружжя, та підлягає поділу у рівних частинах. Позивач згодна на грошову компенсацію за свою частку автомобіля.

Відповідач заперечував доводи позивача, та просив в задоволенні позову відмовити з огляду на надані ним докази та доводи, що викладені у відзиві на позов. Пояснив суду, що він придбав автомобіль НОМЕР_1, на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2015 року. 15 квітня 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний у судовому порядку. Також відповідач повідомив, що він з позивачем не проживав вже з 01 червня 2012 року, спільне господарство з цього часу не вели, шлюбні відносин не підтримували. Таким чином він, відповідач придбав зазначений автомобіль в період коли шлюб між ним та позивачем був фактично припинений, крім того автомобіль він придбав за власні кошти, оскільки батько відповідача ОСОБА_6 йому перерахував 18 000 доларів США, що підтверджується банківськими довідками. Відповідач стверджував, що позивач маніпулює обставинами і фактами, а саме тим, що ніби то до 2015 року позивач з ним, відповідачем проживали разом у домоволодінні батьків позивача, тому що по твердженню відповідача стосунки між батьками позивача та ним були завжди складними. Той факт, що вони з позивачем спільно не проживали з червня 2012 року, і спільне господарство не вели, підтверджується як тим, що позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначила з якого часу між ними припинені усі стосунки, це 01.06.2012 року, а у подальшому 18.01.2013 року подала до суду позовну заяву про стягнення аліментів, та 05.02.2013 року було судом постановлено відповідне рішення. Крім того, його мати протягом 2013-2016 року перераховувала кошти на імя позивача ОСОБА_1 в розмірі 3 600 доларів США, таким чином надаючи допомогу онукам, оскільки батькам достовірно було відомо, що вони з позивачкою разом не проживають.

Просив в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача підтримала усі доводи відповідача, наполягала на відмові в задоволенні позовних вимог. Стверджувала, що вирішуючи питання про розподіл майна подружжя, суд має встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Позивач звертаючись з позовною заявою до суду особисто підтвердила, що з 01.06.2012 року між нею та чоловіком припинені шлюбні відносини, та ведення спільного господарства. Саме з цих підстав судом було постановлено рішення про розірвання шлюбу. Надалі позивач звернулася до суду в січні 2013 року з заявою про стягнення аліментів з відповідача, та суд під час розгляду справи встановив, що «сторони припинили спільне проживання, проживають окремо, неповнолітні діти сторін проживають з позивачкою, знаходяться на її утриманні, що підтверджується довідкою Болградської міської ради одеської області №142 від 17 січня 2012 року».

Усі ці обставини, свідчать про неправдивість доводів позивача, викладених в уточненій позовній заяві, тому позовні вимоги є безпідставними, та такими, що задоволенню не підлягають.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, пояснення сторін по справі, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що зміст спірних правовідносини регулюється нормами сімейного законодавства.

Так, сторони перебували у шлюбі з 01 вересня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД № 051494 (а.с.7), який розірвано на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 15.04.2015 року (а.с.10).

Від цього шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8, 9).

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі був придбаний у власність автомобіль НОМЕР_1 - на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2015 року. Реєстрація прав на вищевказане майно здійснена у відповідності до вимог закону на ім'я відповідача ОСОБА_3 (а.с.29).

Засади ст. 15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.

Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

За змістом ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

В силу ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджують одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З матеріалів справи вбачається, що власник спірного автомобіля НОМЕР_3 є ОСОБА_3, на підставі договору купівлі продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5М від 10.04.2015 року (а.с.29).

Відповідно до довідки рахунку від 11.04.2015 року на імя ОСОБА_3 вартість автомобіля НОМЕР_3 становить 130000.00 гривен (а.с.79).

Згідно відповіді Територіального сервісного центру № НОМЕР_4 України, спірний автомобіль НОМЕР_1 є власністю ОСОБА_3, місце реєстрації: Одеська область, м. Болград, вул. 25 Чапаївської Дивізії, № 60/64 (а.с.23).

Попередня домовленість про придбання автомобіля НОМЕР_2за 80 000 гривен між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відбулась 01.09.2012 року, що підтверджується розпискою, згідно якої ОСОБА_3 сплатив частину коштів в розмірі 41 000.00 гривен, борг склав 39 000.00 гривен (а.с.16).

Відповідач не визнаючи позовні вимоги позивача стверджував, що автомобіль НОМЕР_1 куплений в період, коли вони з дружиною разом не проживали, і спільне господарство не вели. Крім того, є його особистою власністю, оскільки куплений за його особисті кошти.

Заперечення відповідача підтверджуються наступним:

11 лютого 2008 року на його, відповідача імя батько ОСОБА_8 Султанмаджид перерахував 18 000 доларів США (а.с.34-38). Таким чином батько розподілив між ним, відповідачем та рідною сестрою спадщину, склавши заповіт на імя сестри (а.с.41-43), а на його імя переказавши кошти.

Частину цих коштів відповідач витратив на придбання автомобілю ВАЗ 211940, який потім продав 18.09.2012 року за 5 500.00 доларів США, що підтверджується розпискою наданою ОСОБА_9 на імя ОСОБА_3 (а.с.95).

Позивач в судовому засіданні підтвердила той факт, що відповідач отримав 18 000 доларів США переказом від батька в рахунок майбутньої спадщини, розподіливши таким чином між дітьми своє майно, і що саме частину цих коштів відповідач витратив на придбання автомобіля ВАЗ, не заперечуючи, що цей автомобіль, а також попередній був придбаний відповідачем за особисті кошти, проте стверджувала, що автомобіль Кіа Cerato придбано за спільні кошти і в період їх шлюбу.

З позовної заяви позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу вбачається, що позивач ОСОБА_1 звертаючись з даним позовом до суду стверджувала, що з 01 червня 2012 року фактичні шлюбні відносини з відповідачем припинені (а.с.97).

Названа позовна заява позивачем ОСОБА_1 була подана до суду 01.04.2015 року, тобто ще до того як був оформлений транспортний засіб на імя відповідача.

У подальшому позивач ОСОБА_1 18 січня 2013 року звернулась з позовом до відповідача про стягнення аліментів, який судом було задоволено рішенням суду від 05.05.2013 року по справі №497/153/13-ц (а.с.98). Рішенням суду встановлено, що «сторони припинили спільне проживання, проживають окремо, неповнолітні діти сторін проживають з позивачкою, знаходяться на її утриманні, що підтверджується довідкою Болградської міської ради Одеської області №142 від 17 січня 2012 року.

Відповідач є пенсіонером Збройних сил України, одержує пенсію, що підтверджується довідкою управління Пенсійного фонду України в Болградському районі №483/06 від 15 січня 2012 року».

Тобто позивач, ще в січні 2012 року почала збирати документи для звернення до суду з даним позовом.

Надаючи пояснення в судовому засіданні, позивач стверджувала, що вона навмисно в позові про розірвання шлюбу вказала дату 01.06.2012 року з якої вони з відповідачем нібито не проживають разом, аби їх швидше розвели, і не надавали строк для примирення. А позов про стягнення аліментів нею подано для свого ж підстрахування, аби діти не залишились без належного утримання.

При цьому позивач підтвердила, що весь цей час вона користувалася пенсійною банківською картою відповідача, повністю розпоряджалася його пенсією, інших доходів відповідач не мав, і саме з пенсії відраховувались аліменти на її користь. Факт користування картою відповідача, на думку позивача свідчить про те, що вони вели спільне господарство.

Однак суд розцінює критично доводи позивача щодо спільного проживання з відповідачем у період з 01.06.2012 року по квітень 2015 року, оскільки вони спростовуються прийнятими судом рішеннями по цивільним справам: 497/758/15-ц про розірвання шлюбу, 497/153/13-ц про стягнення аліментів (а.с.10, 148).

Положеннями ст. 82 ч.4 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Той факт, що сторони разом не проживали підтверджується також переказами коштів здійсненими матірю відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_3 ОСОБА_10 на імя позивача ОСОБА_1 на утримання онуків протягом 2013-2016 років в розмірі 3 600 доларів США (а.с.83-94).

При цьому позивач ОСОБА_1 не заперечувала цих обставин.

Суд розцінює критично доводи позивача ОСОБА_1, що кошти отримані в звязку з народженням дітей були витрачені на придбання автомобілю, оскільки з наданої позивачем довідки Управління соціального захисту населення Болградської районної державної адміністрації від 08.02.2018 року за №848 взагалі не зазначено суми виплаченої допомоги (а.с.69).

Судом було допитано цілий ряд свідків, як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача.

ОСОБА_11 Георгійович батько позивача, ОСОБА_12 мати позивача, ОСОБА_13 рідний брат позивача, ОСОБА_14 донька позивача від першого шлюбу, усі як один давали однакові свідчення завченими фразами. Пояснювали, що між позивачем і відповідачем дуже часто відбувалися суперечки, сварки. З червня 2012 року ОСОБА_1 перейшла проживати в приватний будинок батьків за адресою: , проте продовжувала підтримувати відносини з ОСОБА_3, який також проживав в цьому будинку. Фактично припинили шлюбні відносини в 2015 році коли розірвали шлюб. При цьому батьки позивача не заперечували, що в них особисто були досить погані стосунки з зятем ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_15, сусідка батьків позивача пояснила, що дуже часто бачила, що відповідач ОСОБА_3 приїжджав в будинок батьків позивача, де вона проживала з дітьми, де допомагав по господарству, підрізав виноградну лозу, збирв виноград, працював в городі, грався з дітьми. Які саме стосунки були між позивачем і відповідачем, їй не відомо,

Суд розцінює критично покази свідків ОСОБА_16, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, оскільки вони є самими близькими родичами позивача, та відповідно заінтересованими особами в цій справі. Усі ці свідки надавали пояснення однаковими завченими фразами, чітко називаючи дати, які стосуються предмету спору, проте на інші питання суду надавали плутані свідчення, які по суті різнилися між собою.

Свідки зі сторони відповідача:

ОСОБА_5 суду пояснив, що відповідач ОСОБА_3 дійсно придбав у нього автомобіль марки «KIA CERATO» за 80 000 гривен. 01 вересня 2012 року між ними відбулася домовленість, та він передав автомобіль, при цьому ОСОБА_3 сплатив частину коштів в розмірі 41 000.00 гривен, залишок 39 000.00 гривен він мав сплатити після продажу свого автомобіля ВАЗ, в звязку з цим і була складена розписка. Навіть після повного розрахунку ОСОБА_3 продовжував користуватися цим автомобілем без належного переоформлення на своє імя. Лише навесні 2015 року, узгодивши попередньо дату, вони перереєстрували автомобіль на імя ОСОБА_3.

Сімю ОСОБА_3 знає досить добре, оскільки вони тісно спілкувалися з відповідачем, часто зустрічалися в гаражі, де відповідач надавав послуги по ремонту транспортних засобів, і йому добре було відомо, що на час коли ОСОБА_3 придбав у нього автомобіль, він з дружиною не проживав, вона з дітьми від нього пішла, і жила окремо в будинку своїх батьків.

Свідок ОСОБА_5 підтвердив, що дійсно розписка від 01.09.2012 року (а.с.16) була написана ним особисто на підтвердження угоди між ним та ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що вони товаришували сімями, раніше тісно і часто спілкувалися, ходили один до одного в гості. Сімя ОСОБА_3 розпалась навесні 2012 року, та як ОСОБА_1 забрала дітей і пішла проживати в приватний будинок своїх батьків, а ОСОБА_3 залишився в своїй кватирі, він скаржився, що він один, постійно працював в гаражі, і всім це було достеменно відомо. ОСОБА_18 і ОСОБА_8 було спілкування і надалі оскільки у них спільні діти, які ще маленькі, і батько їм постійно допомагав, але спільно не проживали, і спільного господарства не було, тобто це вже не була сімя. Восени 2012 року ОСОБА_3 придбав автомобіль КІА, перед цим він з ним, свідком особисто радився, запитував думку, мав намір вкласти кошти, які у нього ще залишились від переказів здійснених його батьком. У ОСОБА_3, був до шлюбу автомобіль Фольцваген, який він продав, та доклавши кошти, що надсилав батько придбав ВАЗ, а потім вже КІА. До теперішнього часу він спілкується виключно з ОСОБА_3, сімями вже не спілкуються. В 2014 році приїжджала його мати з Донбасу, і він її возив в гості до ОСОБА_1, в приватний будинок, де вона проживала з дітьми, так як мати хотіла побачити, провідати дітей. Разом з ними їздив і ОСОБА_3, це також свідчить що вони спільно не проживали, і сімї у них не було.

Свідок ОСОБА_19 пояснив, що він сусідом ОСОБА_3, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, його квартира розташована навпроти квартири відповідача. Проте, що сімя ОСОБА_3 розпалась всім було відомо, і це було видно, оскільки ОСОБА_1 з дітьми з травня-червня 2012 року перестала проживати по сусідству. Дуже рідко вона зявлялася в цій квартирі, прала речі, і знову йшла до себе. Новий автомобіль КІА ОСОБА_3 придбав коли вони з дружиною вже разом не проживали.

Свідок ОСОБА_20 суду показав, що він добре знає сімю ОСОБА_3, тісно спілкується з відповідачем. Йому відомо, що дружина ОСОБА_1 покинула чоловіка ще десь приблизно в червня 2012 року, забрала дітей і пішла проживати в будинок своїх батьків. Коли офіційно вони розлучилися йому не відомо. Відповідач скаржився на цю ситуацію, сумував за дітьми, їздив до них в гості, продовжував навідувати дітей, оскільки вважав, що діти від цієї ситуації не мали б страждати. Десь восени 2012 року відповідач змінив машину, купив КІА, а потім продав ВАЗ, на цей час вони з дружиною разом вже не проживали. В нову машину він вклав кошти, які йому надсилав батько. Оскільки вони майже щодня зустрічаються в гаражі відповідача, де він ремонтує машини, то усім чоловікам хто там буває, ситуація в сімї ОСОБА_3 добре була відомо, оскільки не раз обговорювалась, та кожний намагався надати якісь поради чоловіку, який залишився без сімї.

Суд визнає покази цих свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідки добре знали сімю ОСОБА_3, спілкувалися з ними, і сторони цього не заперечували.

З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених саме цими свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи судом не виявлені, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Таким чином, усі досліджені судом докази підтверджуються той факт, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 01 червня 2012 року спільно як подружжя не проживали, спільне господарство не вели, шлюбні відносини між ними були припинені, а відтак слід визнати особистою приватною власністю чоловіка ОСОБА_3 спірний автомобіль, право власності на який набуто ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно абзацу 2 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто…

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування не доведений позивачем.

Суд вважає, що саме відповідачем доведено факт того, що придбання транспортного засобу відбулось у період після фактичного припинення шлюбних відносин подружжя, та за власні кошти, оскільки відповідач підтвердив той факт, що в його розпорядженні були кошти у розмірі 18 000.00 доларів США. Частину яких він витратив на придбання автомобілю ВАЗ, а потім 41 000 гривен на автомобіль КІА. Кошти від реалізації транспортного засобу ВАЗ в сумі 5 500 доларів США, він перевів у гривню 39 000.00 гривен і повністю розрахувався з продавцем цього автомобілю ОСОБА_5, що не заперечувалося і позивачем.

Отже, зазначений транспортний засіб є приватною власністю ОСОБА_3 та відповідно не може бути визнаний спільним майном подружжя, оскільки дані обставини підтверджуються відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному звязку у їх сукупності.

Відповідно до ст.190 ЦК України, майном як особливим обєктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки.

А відтак, суд приходить до висновку, що оскільки фактичні шлюбні відношення між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 припинені з 01.06.2012 року, а набуття права власності відповідача ОСОБА_3 на спірний автомобіль НОМЕР_5 відбулося на підставі договору купівлі продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5М від 10.04.2015 року, то позовні вимоги ОСОБА_1Д є безпідставними та недоведеними, а відтак задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-81, 83, 95, 258, 259, 263, 265, 268, 272, 273, 353, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Болградський районний суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст судового рішення виготовлено 05.10.2018 року.

Суддя С.В.Кодінцева