Провадження № 2/369/566/18
06.08.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
за участі секретаря Водала А.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -
У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та відповідачем укладено договір позики. За даним договором відповідач отримав в борг грошові кошти в розмірі 40 000 грн. Кошти розмірі 20 000 грн. зобовязувався повернути до 05 квітня 2017 року, а ще 20 000 грн. до 28 квітня 2017 року. Кошти у визначений договором строк відповідач не повернув, тому має сплатити борг з урахуванням індексу інфляції в розмірі 42 660 грн., трьох відсотків річних в розмірі 650 грн. Умовами договору було передбачено, що у разі неповернення коштів у строк відповідач сплачує штраф в розмірі 20 000 грн. Крім того, через порушення відповідачем умов договору йому було завдано збитки в розмірі 20 000 грн., які ним були сплачені на виконання іншого боргового зобовязання.
Вважає своє право порушеним та таким, що підлягає захисту.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов.
У судове засідання ОСОБА_2 не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
При розгляді справи судом встановлено, що 29 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики. Відповідно до умов договору ОСОБА_2 отримав в борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 40 000 грн.
Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
П. 3 договору сторони погодили, що частина позики в розмірі 20 000 грн. позичальник зобовязувався повернути до 05 квітня 2017 року, решту позики в розмірі 20 000 грн. позичальник зобовязувався повернути до 28 квітня 2017 року.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, або договір має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.
У поданому договорі відображені основні умови домовленостей сторін: вказано сторони правочину, дату укладення, суму боргу, із зазначенням, що ці кошти саме борг, дату повернення.
Так, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Оцінюючи подані докази в сукупності суд вважає, що позивачем надано докази, що підтверджують укладення договору позики та неналежне виконання відповідачем ОСОБА_2 умов договору позики. Тому позовні вимоги про стягнення суми боргу в розмірі 40 000 грн. підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За. ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Частиною 1 ст. 530 цього ж кодексу закріплено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З матеріалів справи та поданої розписки вбачається, що строк повернення коштів був погоджений до 05 квітня та 28 квітня 2017 року.
За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Також сторони погодили, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобовязання стосовно повернення позикодавцеві позики або її частини в строку, передбачений п.3.1 цього договору, позичальник відшкодовує позикодавцю збитки, а також сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі 20 000 грн.
Встановлено, що 28 березня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладеного договір позики, за яким ОСОБА_1 отримав в борг 40 000 грн. та зобовязався повернути до 31 травня 2017 року. У подальшому строк повернення був погоджений до 31 серпня 2017 року.
Фактично ОСОБА_1 повернув борг в розмірі 40 000 грн. та штраф в розмірі 20 000 грн. 27 листопада 2017 року, що підтверджено розпискою.
За ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
За ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.
Ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки кошти не були повернуті в строк, тому обґрунтовані є доводи позову щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з квітня 2017 року по жовтень 2017 року. Перевіривши подані суду розрахунки, суд вважає, що до стягнення з відповідача підлягають інфляційні втрати в розмірі 2660 грн. та три відсотки річних в розмірі 650 грн.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат.
При подачі позову позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 833,10 грн., які підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст. 202-215, 328, 391, 655 ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволити.
Інформація про позивача: ОСОБА_1, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий Печерським РУ ГУ МВС України в м.Києві 19 вересня 2003 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.
Інформація про відповідача: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, НОМЕР_3, виданий Чабанівським СВМ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_4.
Заочне рішення може бути переглянуто Києво-Святошинським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текс рішення виготовлено 16 серпня 2018 року.

Суддя