Справа № 0911/1019/2012
Провадження № 22-ц/4808/39/18
Головуючий у 1 інстанції Флоряк Д. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: ОСОБА_3 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_3, суб'єкт оскарження: головний державний виконавець Надвірнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Жолобчук Петро Іванович, заінтересована особа: ОСОБА_5, про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Надвірнянського районного суду, постановлену головуючим-суддею Флоряк Д.В. 04 липня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд із скаргою на постанову головного державного виконавця Надвірнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Жолобчука Петра Івановича, заінтересована особа: ОСОБА_5, про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця від 15.02.2018 року ВП №33369286 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом. Скаржник зазначив, що на виконанні у Надвірнянському РВ ДВС перебуває виконавчий лист Надвірнянського районного суду №0911/1019/2012 від 11.05.2012 про стягнення з нього на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання дитини в розмірі 450 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. ОСОБА_3 вказав, що через скрутне фінансово-матеріальне становище він тривалий час не мав можливості систематично сплачувати зазначені аліменти, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість в розмірі 28015 грн. Державним виконавцем 15.02.2018 року винесено оскаржену постанову, з якою він не погоджується, оскільки вона позбавляє його та його сім'ю єдиного законного засобу для існування, тому що скаржник є приватним підприємцем та здійснює перевезення пасажирів. Тому просив оскаржену постанову скасувати.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 04 липня 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця від 15.02.2018 року ВП №33369286 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом відмовлено.

Не погоджуючись із даною ухвалою, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, судом не прийнято до уваги, що він є приватним підприємцем і здійснює перевезення пасажирів за маршрутом «Надвірна - Білозорина», отриманий від вказаної діяльності дохід є для нього основним законним джерелом для існування. Таким чином, вважає апелянт, судом не застосовано ч. 10 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження». ОСОБА_3 зазначив, що іншого майна, на яке можна було б звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості в нього немає, а тому вказане позбавляє його можливості погасити заборгованість по аліментах. Оскарженою ухвалою, вважає апелянт, порушено гарантовані Конституцією права на достатній життєвий рівень для нього та його сім'ї, а також право на підприємницьку діяльність. Посилаючись на вищенаведене, апелянт просить оскаржену ухвалу суду скасувати, визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Надвірнянського районного відділу державної виконавчої служби ГУЮ в Івано-Франківській області від 15.02.2018 року.

ОСОБА_5 в засідання апеляційного суду не з'явилась, надіславши електронною поштою 11.10.2018 року заяву про неможливість явки за станом здоров'я. В заяві вона заперечила доводи апеляційної скарги, просить справу розглядати у її відсутності. Підстав для відхилення заяви ОСОБА_5 колегія суддів не вбачає, оскільки її неявка не перешкоджає розгляду справи.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 апеляційну скаргу з викладених в ній підстав підтримав, зазначивши крім того, що у вересні-жовтні 2018 року погасив орієнтовно 30 тисяч грн заборгованості по аліментам. Цей факт ним підтверджено документально. Вважаючи оскаржену ухвалу суду незаконною і необґрунтованою, ОСОБА_3 просив її скасувати.

Державний виконавець Надвірнянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Жолобчук П.І. доводи апеляційної скарги заперечив, вважаючи, що судом першої інстанції в повній мірі враховано дійсні обставини, які свідчили про неможливість виконання судового рішення про сплату ОСОБА_3 заборгованості по аліментам без застосування до боржника відповідних обмежень. Зазначив, після сплати боржником 30 тисяч грн аліментів на даний час розмір його текучої заборгованості становить 5 тис. грн. Тому ухвалу місцевого суду вважає законною.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення боржника, його представника та державного виконавця, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Залишаючи скаргу без задоволення, суд першої інстанції виходив з правомірності дій державного виконавця, оскільки у ОСОБА_3 існує заборгованість по сплаті аліментів, погашення якої надасть змогу покращити матеріальне становище дитини боржника, позбавленої піклування з боку батька.

Однак, погодитись з цим висновком суду не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом ст. 451 ЦПК України за результатом розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, а згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положенням ст.ст. 6, 11 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язано виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Із змісту наведених положень закону випливає, що метою виконавчого провадження є захист інтересів стягувачів шляхом здійснення сукупності передбачених законом заходів, спрямованих на дієве та ефективне виконання рішень суду та інших органів і посадових осіб, а посадові особи державної виконавчої служби при здійсненні виконавчого провадження наділені широким колом повноважень та зобов'язані неухильно дотримуватись прав і законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

06.02.2018 набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», яким внесено зміни до ряду законодавчих актів, в тому числі і в Закон України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» у новій редакції за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Статтю 11 Закону України «Про виконавче провадження» було доповнено частиною четвертою, відповідно до якої строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частин дев'ятої, дванадцятої статті 71 цього Закону, обчислюється з наступного робочого дня після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Виходячи із змісту наведеної правової норми, у випадку виникнення заборгованості зі сплати аліментів закон зобов'язує державного виконавця виносити постанови про тимчасові обмеження прав боржника.

Разом з тим, відповідно до п. 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано в разі:

1) якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування;

2) використання боржником транспортного засобу у зв'язку з інвалідністю чи перебуванням на утриманні боржника особи з інвалідністю I, II групи, визнаної в установленому порядку, або дитини з інвалідністю;

3) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції;

4) розстрочення або відстрочення сплати заборгованості за аліментами у порядку, встановленому законом.

Отже, у разі незгоди боржника із застосованим до нього тимчасовим обмеженням у праві керувати транспортними засобами, він має довести в суді наявність хоча б однієї з вищезазначених підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що рішенням Надвірнянського районного суду від 11.05.2012 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі по 450 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.45). На підставі вказаного рішення Надвірнянським районним судом видано виконавчий лист та скеровано до примусового виконання у відділ ДВС Надвірнянського РУЮ.

На підставі виконавчого листа №0911/1019 державним виконавцем ВДВС Надвірнянського РУЮ було відкрито виконавче провадження.

У зв'язку із наявністю заборгованості у ОСОБА_3 згідно вищевказаного виконавчого листа №0911/1019/2012 від 11.05.2012, державним виконавцем 15.02.2018 винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом до погашення заборгованості у повному обсязі (а.с.128). Заборгованість ОСОБА_3 згідно з розрахунком становить 28 015 грн.

Зміни до Закону України «Про виконавче провадження», якими, зокрема, запроваджено накладення обмеження на права боржника за постановою державного виконавця, внесені Законом України від 07.12.2017 № 2234-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», набрали чинності 06.02.2018 року.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця Ільчук В.Д. вказав, що зазначена постанова позбавляє його єдиного джерела доходу, погіршує його матеріальне становище та шкодить його інтересам та інтересам сина, на утримання якого він сплачує аліменти.

Пункт 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначає обставини, за наявності яких тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 в суді першої інстанції було доведено той факт, що транспортний засіб є його основним джерелом для заробітку та існування. Адже ним подано суду відповідні документи, які підтверджували його посилання на те, що він є перевізником на відповідному автобусному маршруті. Однак, місцевий суд безпідставно вважав, що застосоване обмеження не позбавить боржника основного джерела засобів існування. Доводів такого висновку суд першої інстанції не навів.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 додатково подав довідки та копії угод, які також підтверджують, що він по даний час в якості водія-перевізника продовжує обслуговувати автобусні маршрути в Надвірнянському районі.

Таким чином, суд першої інстанції не повно та не всебічно встановив дійсні обставини, які мають істотне значення для вирішення скарги, не надав всім доводам скаржника належну правову оцінку, а тому постановлену ухвалу не можна вважати законною і обгрунтованою. Тому вона не може бути залишена в силі.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Надвірнянського районного суду від 04 липня 2018 року в даній справі скасувати. Постановити нову ухвалу.

Скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Надвірнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Жолобчука Петра Івановича ВП №33369286 від 15.02.2018 року про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_3 у праві керування транспортним засобом.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2018 року.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко