Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 199/6426/15-ц

провадження № 61-14201св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 подану представником - ОСОБА_6, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року у складі судді Якименко Л. Г. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Макарова М. О., Максюти Ж. І., Прозорової М. Л., від 16 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення відшкодованої шкоди в порядку регресу та понесених у зв'язку з цим витрат.

Позовна заява мотивована тим, що 21 листопада 2006 року в м. Дніпропетровську на перехресті вул. Гавриленка та просп. Кірова, з вини водія ОСОБА_4, який керував автомобілем «ЗАЗ-1102», реєстраційний номер НОМЕР_1, та який на праві власності належить приватному підприємцю ОСОБА_2, відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), у результаті якої належному ОСОБА_5 автомобілю «Опель Астра», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_7, заподіяні механічні ушкодження.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2010 року з позивачки ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_5 у відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_8, який під час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з приватним підприємцем ОСОБА_2, на загальну суму 56 920,95 грн, з яких 45 812,45 грн - матеріальна шкода, 5000 грн - моральна шкода, 570 грн - вартість авто-товарознавчого дослідження, 5 000 грн - витрати на правову допомогу, 508, 50 коп - державне мито, 30 грн - витрати на інформаційно-технічне забезпечення.

В процесі виконання цього рішення суду між сторонами виконавчого провадження, тобто стягувачем ОСОБА_5 та боржником ОСОБА_2 було укладено мирову угоду, за умовами якої відшкодування збитків було зменшено на розмір моральної шкоди на суму 5000 грн Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року було затверджено вказану мирову угоду, а виконавче провадження закрито на підставі постанови Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 03 липня 2015 року.

З урахуванням сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження витрати позивача з виконання вказаного вище заочного рішення суду склали 57 676,55 грн, ОСОБА_2 просила стягнути вказану суму з ОСОБА_4 в порядку регресу з урахування інфляційних збитків в загальному розмірі 98 256,20 грн, з яких: 59 766,55 грн - сума, сплачена стягувачу в процесі виконання зазначеного рішення суду та 38 489,65 грн - інфляційні збитки.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в порядку регресу 375 грн понесених матеріальних збитків. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно із приписами статті 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, який, як вбачається з безстрокового трудового договору, який був укладений між приватним підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 03 січня 2006 року, становив не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати (а.с. 86).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16серпня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 відхилено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетрвськ від 24 березня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ОСОБА_2 із встановленою заробітною платою у розмірі не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати, договору про повну матеріальну відповідальність між сторонами укладено не було, також дії ОСОБА_4 не підпадають під випадки, що передбачені статтею 134 КЗпП України, а тому відсутні правові підстави для її визначення у більшому розмірі ніж встановлена мінімальна заробітна плата, отже суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3, останній просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду Дніпропетровськ від 24 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи вказаний спір судом першої та апеляційної інстанції, на його думку, було помилково застосовано норми частини першої статті 132 КЗпП України, яка не поширюється на спірні правовідносини, замість частини першої статті 1191 ЦК України, яка повинна бути застосована у цих правовідносинах. Оскільки, законодавством України не передбачено обмежень щодо матеріальної відповідальності робітника за шкоду, нанесену буд-якій іншій особі, а не роботодавцю, то регресивні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 повинні бути задоволені в повному обсязі. Припис частини першої статті 132 КЗпП України не може бути таким обмеженням, оскільки в ньому чітко зазначено, що він поширюється на випадки нанесення шкоди робітником саме роботодавцеві під час виконання трудових обов'язків, а не будь-яким іншим стороннім особам.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2012 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 було стягнуто на відшкодування шкоди 56 920,95 грн, що складається з: 45812,45 грн. - матеріальна шкода, 5000 грн - моральна шкода, 570 грн - вартість авто-товарознавчого дослідження, 5000 грн - витрати на правову допомогу, 508,50 грн - державне мито та 30 грн - витрати на інформаційно-технічне забезпечення. Цим рішенням встановлено, що 21 листопада 2006 року в м. Дніпропетровську на перехресті вул. Гавриленка та просп. Кірова, з вини водія ОСОБА_4, який керував автомобілем «ЗАЗ-1102», реєстровий номер НОМЕР_1, що на праві власності належить приватному підприємцю ОСОБА_2 та який знаходився у трудових відносинах з позивачкою, відбулася ДТП, у результаті якої належному ОСОБА_5 автомобілю «Опель Астра», реєстровий номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_7, заподіяні механічні ушкодження. Вина ОСОБА_4 у скоєнні зазначеної ДТП підтверджується постановою державної автомобільної інспекції ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про відмову у порушенні кримінальної справи від 08 червня 2005 року (а.с. 7-12).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року було затверджено мирову угоду, а виконавче провадження закрито на підставі постанови Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 03 липня 2015 року, з яких вбачається, що в процесі виконання вказаного заочного рішення суду між сторонами виконавчого провадження, а саме між стягувачем ОСОБА_5 та боржником ОСОБА_2 було укладено мирову угоду, згідно якої відшкодування збитків було зменшено на розмір моральної шкоди 5000 грн. (а.с. 16)

Також встановлено, що 03 січня 2006 року між приватним підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений безстроковий трудовий договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 зобов'язався виконувати обов'язки водія. Трудовий договір був зареєстрований у центрі занятості 03 січня 2006 року. Розмір заробітної плати ОСОБА_4 встановлений не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно зі статтею 1172 ЦК України,юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з статтею 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року, № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» за правилами статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов договору.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно зі статтею 130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов'язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов'язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Враховуючи, те, що ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ОСОБА_2 із встановленою заробітною платою у розмірі мінімальної заробітної плати, розмір якої на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди був законодавчо встановлений у сумі 375 грн, Верховний Суд вважає, що суди першої і апеляційної інстанції дійшли до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 шкоди у розмірі середнього місячного заробітку останнього.

Доводи касаційної скарги про те, що судами було помилково застосовано норми частини першої статті 132 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_4 на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з приватним підприємцем ОСОБА_2, що підтверджується трудовим договором від 03 січня 2006 року, виконуючи обов'язки водія із встановленою заробітною платою у розмірі не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати, договору про повну матеріальну відповідальність між сторонами укладено не було, а також дії ОСОБА_4 не підпадають під випадки, що передбачені статтею 134 КЗпП України, а тому відсутні правові підстави для її визначення у більшому розмірі ніж встановлена мінімальна заробітна плата.

Отже, вирішуючи спір, суди, вірно застосували наведені вище положення КЗпП України, на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного та обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 має відшкодовувати шкоду в розмірі не більше свого середнього місячного заробітку, але не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати, відповідно до укладеного трудового договору, розмір якої на час вчинення ДТП був законодавчо встановлений у сумі 375 грн.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів та по суті стосуються незгоди з висновками суду.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк