Справа № 188/1195/18
Провадження № 2/188/581/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2018 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Ніколаєвої І.К.

при секретарі: Карпенко С.М.

за участю : позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представник відповідача: Чекаліної В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному порядку смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Петропавлівська районна лікарня Дніпропетровської областної ради"

про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась ОСОБА_1 до Комунального закладу "Петропавлівська районна лікарня Дніпропетровської обласної ради" з позовною заявою про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову вказала, що 17.04.2018 року відповідно до наказу № 29-к від 13.04.2018 , її було прийнято на посаду молодшої медсестри клініко-диагностичної лабораторії Комунального закладу " Петропавлівська центральна районна лікарня Дніпропетровської обласної Ради" (далі - Заклад) тимчасово.

20.05.2018 року її, відповідно до наказу № 37-к від 18.05.2018 року, переведено на посаду молодшої медсестри з догляду за хворими педіатричного відділення тимчасово.

19.06.2018 року наказом № 43-к її було звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору за ч.2 ст.36 КзПП України.

Але у трудовій книжці запис про звільнення 19.06.2018 року датовано 15.06.2018 року.

З наказом про звільнення її було ознайомлено лише 02.08.2018 року, трудову книжку видано 02.08.2018 року, остаточний розрахунок не проведено по день подання позову.

Звільнення з посади молодшої медсестри позивачка вважає незаконним та безпідставним тому, що з 01.06.2018 року по 01.08.2018 вона перебувала на стаціонарному лікуванні у легенево-туберкульозному відділенні №14 Комунального закладу "ДОКЛПО "Фтизіатрія" ДОР з приводу вперше виявленого захворювання на туберкульоз.

Адміністрація відповідача була обізнана про те, що вона перебуває на стаціонарному лікуванні, тому що ще у червні 2018 року було здано до КЗ " "Петропавлівська центральна районна лікарня Дніпропетровської обласної Ради" лист тимчасової непрацездатності з 01.06.2018 по 20.06.2018, який було прийнято відділом кадрів.

У вказаному листі непрацездатності мався запис "Продовжує хворіти". Також у неї на руках у наявності листок непрацездатності з 21.06.2018 по 01.08.2018 з відміткою "Продовжує хворіти", та відкрито листок непрацездатності з 02.08.2018 року, тому що зараз, після знаходження на стаціонарному лікуванні, вона продовжую амбулаторне лікування.

Наказ про її звільнення було винесено 19.06.2018 року і на думку позивачки він не може вважатись законним.

Не зважаючи на пряму заборону закону, відповідач виніс наказ про її звільнення в період тимчасової непрацездатності.

Поряд з вищевказаним порушенням позивачу незрозуміле і саме формулювання наказу, в якому вказується дата його винесення 19.06.2018 р., далі в тексті - «Звільнити ОСОБА_1 , з 15.06.2018 року», а в самій трудовій книжці, останній запис датується 15.06.2018 року, тобто за 4 дні до винесення наказу про її звільнення.

Позивач зазначає, що це є прямим порушенням п. 2.4. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993року.

В порушення норм діючого законодавства, а саме ст. 116 КзПП України, Відповідачем на день подання позову не проведено остаточний розрахунок з нею, не виплачена у повному обсязі заробітна плата та компенсація за 5 днів невикористаної відпустки, тому відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивачка зазначила, що її середньомісячна заробітна плата за три місяці становить мінімальну заробітну плату, а саме 3723 гривні.

Враховуючи, що день звільнення 15.06.2018 року то слід стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу саме з 15.06.2018 року.

Середня заробітна плата позивачки за два місяці квітень та травні 2018 року склала, відповідно 1981,04 гривні та 4248,98 гривень, а всього 6230,02 гривні . У квітні було відпрацьовано 9 робочих днів, а у травні 20 робочих днів , всього 29 робочих днів. Середній заробіток за цей період складає 214 гривень 83 копійки. До моменту звернення до суду з уточненою позовною заявою минуло 58 робочих днів, сума середньої заробітної плати складає за цей період 12460,14 гривень.

Позивачка керуючись положеннями ст.ст. 40, 117, 234, 235, 237-1 КЗпП України, ст. 43 Конституції України, ст. 5 Закону України «Про судовий збір» , Постановою Пленуму ВС України №9 від 06.11.1992р., ст.ст. 4, 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України, прохає задовольнити її позовні вимоги повністю, а саме скасувати наказ про її звільнення, поновити її на роботі та виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та стягнути на її користь з відповідача судові витрати.

Представник позивача і позивач в судовому засіданні позов підтримали повністю.

Представник позивача зазначила, що при уточненні позову вони відмовились від вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Та просить суд врахувати, що відповідач провів повний розрахунок з позивачем після її звільнення з 15.06.2018 року тільки 31.08.2018 року, що підтверджується письмовим доказом доданим до уточненого позову, а саме виписка "Приватбанку". Компенсація за 5 днів відпустки позивачу також виплачена. Просить суд при поновленні позивача врахувати, що на даний час вона видужала і може працювати на посаді з якої її незаконно звільнили, як доказ у додатках до позову ними надана довідка лікаря.

Уточнюючи суму, яку вони прохають стягнути за вимушений прогул, представник вказала, що з дня звільнення і до дня винесення рішення минуло 82 робочих дня. Виходячи з розрахунку, що середній заробіток позивача складає за один день 214 гривень 83 копійки , прохає стягнути з відповідача на користь позивача 17616 гривень 06 копійок. Прохає стягнути з відповідача судовий збір, сплачений позивачем в сумі 704,00 гривень.

Представник відповідача Чекаліна В.В. в судовому засіданні позов не визнала частково. Погодилась з тим, що у наказі про звільнення позивача була допущена технічна помилка і надала суду наказ № 63-к від 06.09.2018 року "Про внесення змін до трудової книжки" в якому зазначено, що вважати вірним запис "наказ № 43-к від 15.06.2018 року". Зазначила, що всі свої доводи щодо часткового невизнання позову вона зазначила у письмовому відзиві на позовну заяву. Прохає у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши сторони, вивчивши письмові докази суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з оглядом на наступні обставини.

Судом встановлено, що між сторонами по справі : позивачкою ОСОБА_1 яка з 17.04.2018 року по 15.06.2018 року працювала в установі відповідача та відповідачем по справі виникли цивільно правові відносини урегульовані нормами КЗпП України та нормами цивільного права. Позивач оспорює своє звільнення, вважає його незаконним і звернулась до суду за захистом порушеного права з даним позовом.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивача 17.04.2018 року, відповідно до наказу № 29-к від 13.04.2018 , було прийнято на посаду молодшої медсестри клініко-диагностичної лабораторії Комунального закладу " Петропавлівська центральна районна лікарня Дніпропетровської обласної Ради" (далі - Заклад) тимчасово, 20.05.2018 року ОСОБА_1, відповідно до наказу № 37-к від 18.05.2018 року, переведено на посаду молодшої медсестри з догляду за хворими педіатричного відділення тимчасово, 19.06.2018 року наказом № 43-к її було звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору за ч.2 ст.36 КзПП України, що підтверджується записом у трудовій книжки та копією вказаних наказів.

Але у трудовій книжці запис про звільнення на підставі наказу № 43-к від 19.06.2018 року датовано 15.06.2018 року.

З наказом про звільнення її було ознайомлено лише 02.08.2018 року, трудову книжку видано 02.08.2018 року, остаточний розрахунок проведено 31.08.2018 року, що підтверджується письмовим доказом доданим до уточненого позову, а саме виписка "Приватбанку".

Позивач з 01.06.2018 року по 01.08.2018 вона перебувала на стаціонарному лікуванні у легенево-туберкульозному відділенні №14 Комунального закладу "ДОКЛПО "Фтізіатрія" ДОР з приводу вперше виявленого захворювання на туберкульоз, що підтверджується копією листа непрацездатності.

Наказ про звільнення позивача з 15.06.2018 року, був винесений 19.06.2018 року ( а.с.11) .

Отже, звільнення позивача відбулося в період перебування її у лікувальній установі. Даний факт не заперечує представник відповідача, який в судовому засідання пояснив, що після винесення наказу про звільнення вони не мали можливості своєчасно ознайомити з ним ОСОБА_1 та вручити їй трудову книжку тому, що вона перебувала на стаціонарному лікуванні.

Суд критично ставиться до заперечень відповідача щодо причин звільнення позивача вказаних у наказі про звільнення та у письмовому запереченні на позовну заяву, саме те, що позивач була звільнена 15.06.2018 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України тому, що у наказі № 37-к від 18.05.2018 року ( а.с.37) зазначено , що позивачка переводиться 20.05.2018 року тимчасово на вказану посаду на час чергової відпуски ОСОБА_5 Тоді як після звільнення позивачки, на посаду, яку вона займала 20.06.2018 року була переведена тимчасово інша особа, на підставі наказу відповідача № 44-к, що підтверджується копією витягу з книги реєстрації наказів ( а.с.49).

Стаття 23 КЗпП України зазначає, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Отже, судом встановлено, що відповідачеві достовірно було відомо про те, що позивач на день її звільнення , перебуває на стаціонарному лікуванні, тому що у червні 2018 року було здано до КЗ "Петропавлівська центральна районна лікарня Дніпропетровської обласної Ради" лист тимчасової непрацездатності з 01.06.2018 по 20.06.2018, який було прийнято відділом кадрів. Даний факт підтверджується листом непрацездатності ( а.с.13) в якому є запис "Продовжує хворіти", а також Випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 142/67, в який зазначено, що позивач перебувала на стаціонарному лікування у КЗ "ДОКЛПО "Фтизіатрія" у період з 01.06.2018 року по 01.08.2018 року.

Частина З ст. 40 КЗпП України наголошує на тому, що: не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці...

На цьому ж наголошує і Постанова Пленуму ВСУ № 9 від 16.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», а саме п. 17 де говориться, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

ст. 47 КЗпП України, в якій зазначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи та провести з працівником повний розрахунок.

Тому суд прийшов до переконання, що право позивачки було порушене через безпідставне її звільнення в період перебування у лікувальній установі і вимога позивача про поновлення її на роботі підлягає задоволенню, а наказ про її звільнення скасуванню.

При цьому суд враховує, що на даний час позивач одужала і може виконувати роботу на посаді з якої їх було звільнено, що підтверджується довідкою лікаря-фтизіатора Комунального закладу "Петропавлівська районна лікарня Дніпропетровської обласної ради"

від 05.09.2018 року ( а.с.66).

Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який прийняв рішення приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше 1 року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі, стягується середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, постійно проживаючий на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу та незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно зі ст. 117 КзПП України "В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку."

Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Для визначення розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 судом визначається середньоденна заробітна плата позивача за даними про його заробітну плату згідно довідки відповідача ( а.с. 15) за квітень 2018 року 1981,04 грн. та травень 2018 року 4248,98 грн., що складає загальну суму 6230,02 грн. За квітень позивачка відпрацювала 9 робочих днів, у травні 20 робочих днів, всього за вказний період нею відпрацьовано 29 робочих днів. Отже середній заробіток за один день складає 214,83 гривні ( 6230,02 гривень : 29 робочих днів).

Вимушений прогул за період з 15.06.2018 року по день ухвалення судом рішення 11.10.2018 року становить 82 робочих дня.

Середньоденний заробіток позивача становить 214,83 грн. (6230 гривень : 29 робочих днів). 82 робочих днів прогулу х 214,83 грн. = 17616,06 грн.

Таким чином середня заробітна плата за час вимушеного прогулу складає 17616,06 грн.

У період вимушеного прогулу позивач не працювала на іншій роботі та не перебувала на обліку у центрі зайнятості, цей факт встановлений судом і не був оспорений в судовому засіданні відповідачем.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Судом встановлено, що середньомісячний розмір заробітної плати позивача, з якого було розраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, становить 214,83 грн.

Таким чином, згідно із п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 4726,26 гр..

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України , враховує, що при зверненні до суду позивачкою ОСОБА_1 був сплачений судовий збір в сумі 704,80 гривень, що підтверджується квитанцією № 0.0.,1 ПАТ КБ "Приватбанк" від 07.09.2018 року ( а.с.57), та вважає за необхідне вказані витрати стягнути з відповідача на користь позивач.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3,12,13,76,81, 141, 263 - 265,367 ЦПК України, ст.ст. 1-5, 40,47,116,117, 235,236,203,210 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" ,суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального закладу "Петропавлівська районна лікарня Дніпропетровської обласної ради"

про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, задовольнити.

Скасувати наказ № 43-к від 19.06.2018 року, виданий Комунальним закладом "Петропавлівської центральної районної лікарні Дніпропетровської обласної Ради" про звільнення ОСОБА_1 з посади молодшої медсестри з догляду за хворими педіатричного відділення Комунального закладу "Петропавлівської центральної районної лікарні Дніпропетровської обласної Ради".

Поновити ОСОБА_1 на посаді молодшої медсестри з догляду за хворими педіатричного відділення Комунального закладу "Петропавлівської центральної районної лікарні Дніпропетровської обласної Ради".

Стягнути з Комунального закладу "Петропавлівська центральна районна лікарня Дніпропетровської обласної Ради" ЄРДПОУ 01988887 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, яка проживає АДРЕСА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 15.06.2018 року по 11.10.2018 року в сумі 17616 ( сімнадцять тисяч шістсот шістнадцять) гривень 06 копійок.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення із Комунального закладу "Петропавлівська центральна районна лікарня Дніпропетровської обласної Ради" ЄРДПОУ 01988887 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, яка проживає АДРЕСА_1, середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 4726,26 гривень.

Стягнути з Комунального закладу "Петропавлівська центральна районна лікарня Дніпропетровської обласної Ради" ЄРДПОУ 01988887 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, яка проживає АДРЕСА_1 судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору в сумі 704,00 гривень

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Петропавлівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя І. К. Ніколаєва