ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2018 року

м.Суми

Справа №591/7117/17

Номер провадження 22-ц/788/1763/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Кононенко О. Ю.

з участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

позивача - ОСОБА_1, її представника - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, третьої особи - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 серпня 2018 року в складі судді Сидоренко А.П., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 10 серпня 2018 року, -

в с т а н о в и в:

Статтею 351 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання частково недійсним договору дарування квартири та вселення у квартиру.

Позовні вимоги мотивувала тим, що їй та колишньому чоловіку ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

19 лютого 2014 року вона та її колишній чоловік уклали з дочкою ОСОБА_3, відповідачем у даній справі, договір дарування вказаної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Посилаючись на те, що при укладенні договору дарування вона припустилась помилки щодо обставин, що мають істотне значення, а саме: щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки бажала укласти договір довічного утримання, тому просила суд визнати недійсним договір дарування належної їй частки квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 19 лютого 2014 року між нею та ОСОБА_3

Також, позивач вказала на те, що відповідачка змінила вхідні замки і не пускає її в квартиру, у зв'язку з чим просила суд вселити її у спірне жиле приміщення.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування належної ОСОБА_1 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений 19 лютого 2014 року між нею та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

Вселено ОСОБА_1 в квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Вказане рішення суду відповідач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне встановлення судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання представника відповідача про застосування спливу строку позовної давності, ураховуючи, що позивач дізналась про своє порушене право ще у жовтні 2014 року, коли зверталась до відділку поліції з приводу заміни відповідачкою вхідних замків до спірної квартири, а не у жовтні 2015 року, як помилково вказав суд.

Крім того, відповідач послалась і на те, що суд першої інстанції не встановив обставин того, що вона не мала можливості утримувати матір як в момент укладення договору дарування, так і після цього. Зокрема, суд не врахував, що спірна квартира була подарована відповідачці за ініціативою обох батьків, які пожаліли її через проблеми зі здоров'ям. До того ж, на момент укладення договору дарування вона перебувала на обліку в Сумському міському центрі зайнятості як безробітна та отримувала державну соціальну допомогу. Відтак, у зв'язку з незначним доходом та потребою в постійному лікуванні внаслідок проблем зі здоров'ям вона не мала можливості утримувати матір і надавати їй інші види забезпечення як на момент укладення оспорюваного правочину, так і на даний час, що, на її думку, виключало можливість укладення договору довічного утримання. Також, відповідач стверджує, що позивач знала про вказані обставини, більше того, не отримуючи догляд більше трьох років після укладення оспорюваного договору вона не пред'являла їй жодних претензій щодо нездійснення нею обов'язків по догляду за матір'ю. Відповідач також зауважила, що її матір є досить освіченою людиною, оскільки має кваліфікацію техніка-будівельника та працювала тривалий час на одному із заводів у м. Суми, тому мала чітку уяву про те, який договір підписувала та про що у ньому йшлося.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач наголосила і на тому, що суд першої інстанції не врахував обставин того, що позивач з серпня 2006 року по квітень 2017 року проживала без реєстрації у двоповерховому будинку за адресою: АДРЕСА_2, тобто, була забезпечена житлом, а до неї приїжджала в гості.

Від позивача в установлений судом строк надійшло письмове заперечення на апеляційну скаргу з проханням залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, позивач посилалась на те, що суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини в справі, належним чином дослідив наявні докази та надав їм вірну правову оцінку. Зокрема, як зазначено у запереченні, на момент укладення оспорюваного правочину відповідач і третя особа запевнили позивача в тому, що вона буде користуватися квартирою як і раніше, що вона залишиться зареєстрованою у ній і, за необхідності, буде там проживати необмежений час, що в квартирі залишаться належні їй речі. Тобто, в запереченні йдеться про те, що позивач фактично не передавала відповідачці в дар належну їй частку у квартирі. Крім того, зазначено, що позивачка не має доступу до квартири з 2015 року, а після розлучення з чоловіком у 2017 року він її вигнав з дачі у селі, у зв'язку з чим вона залишилась взагалі без житла, тому має намір відновити свої права на спірну квартиру.

Третя особа приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 подала заяву про розгляд справи без її участі.

Від третьої особи ОСОБА_4 в установлений судом строк не надходив відзив на апеляційну скаргу, письмові заперечення також.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4, які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення позивача ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1 та її чоловіку ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 лютого 2002 року, виданого згідно з розпорядженням відділу комунального майна та приватизації Сумської міської ради від 07 лютого 2002 року за № 382 (а.с. 40).

Відповідно до договору дарування квартири від 19 лютого 2014 року, посвідченого приватний нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5, позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_4 подарували відповідачу ОСОБА_3 двохкімнатну квартиру загальною площею 45,12 кв.м, житловою площею 28,5 кв.м, що знаходиться АДРЕСА_1 (а.с. 36-37).

Згідно свідоцтва про народження відповідач ОСОБА_6 є дочкою позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_4 (а.с. 16).

23 вересня 2017 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_4 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 10).

Як вбачається з довідки ТОВ «КК «Сумитехнобудсервіс» від 10 листопада 2017 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані 3 особи: відповідач ОСОБА_3, як власник квартири, її син ОСОБА_7 та мати ОСОБА_1, позивач по справі (а.с. 17).

З наданої КУ «Сумська міська клінічна лікарня № 5» інформації у листі від 06 грудня 2017 року за № 01-26/1б/2419 вбачається, що згідно записів медичної карти амбулаторного хворого № 04-0114 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1, вона знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-кардіолога, офтальмолога з діагнозами: ІХС; дифузний кардіосклероз; СН І; вторинна артеріальна гіпертензія ІІ ст., ризик 2; оперована відкрито-кутова ІІІ-С глаукома лівого ока, артифакія обох очей, ангіосклероз сітківки обох очей (а.с. 14).

Згідно висновку ДОП Сумського ВП ГУНП в Сумській області від 13 лютого 2018 року за фактом подання рапортів працівниками поліції, встановлено, що 08 лютого 2018 року ОСОБА_1 зверталась до Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області із заявою, в якій просила провести перевірку стосовно того, що дочка не впускає її до квартири за адресою: АДРЕСА_1. У своїх поясненнях на вказане звернення ОСОБА_3 повідомила, що її мати за даною адресою не мешкає з 2006 року. Крім того, вона вказала, що мати та батько подарували їй квартиру у 2015 році. Також, вона повідомила, що протягом трьох років мати з нею не спілкується та не зустрічається, а також не просила у неї дозволу знову мешкати у спірній квартирі (а.с. 73).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення оспорюваного правочину волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Зокрема, суд урахував, що на момент укладення договору дарування спірної квартири позивачу виповнилося 65 років, вона мала незадовільний стан здоров'я, а крім частки у праві власності на вказану квартиру, іншого житла вона не мала. Крім того, суд наголосив на тому, що фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором не відбулось, оскільки після оформлення договору позивач залишилася зареєстрованою в квартирі, продовжувала користуватися нею, ключі від квартири відповідачу не передавала. Установивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, укладаючи оспорюваний договір дарування квартири, діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, надіючись на те, що відповідачка буде надавати їй посильну допомогу, у зв'язку з чим суд визнав недійсним договір дарування належної позивачу частки квартири.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з даним позовом.

Крім того, установивши, що відповідач чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні вказаним жилим приміщенням, тому суд задовольнив позовні вимоги про вселення позивача у спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути однозначною підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16.

З урахуванням наведених норм права та встановлених у справі обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, ураховуючи обставини того, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, іншого житла остання не має, з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі вона не знімалась і мала право безперешкодного доступу до житла до жовтня 2015 року, коли відповідач змінила замки на вхідних дверях у квартиру і не дала позивачу ключів.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач протягом тривалого часу проживала в іншому місці, а саме, у с. Ворожба, Лебединського району, Сумської області, тобто, забезпечена житлом, на думку колегії суддів, висновків місцевого суду про задоволення позову не спростовують, ураховуючи обставини того, що з доданих відповідачем до апеляційної скарги копій документів вбачається, що технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_2 виготовлений на ОСОБА_4, колишнього чоловіка позивачки, на даний час між колишнім подружжям ОСОБА_4 існує спір щодо визнання за позивачкою права власності на вказане майно, що позивач довгий час не проживає в тому будинку, так як третя особа ОСОБА_4 чинить їй в цьому перешкоди, чого останній не заперечив в судовому засіданні суду апеляційної інстанції (а.с. 221-223, 227-228).

Відтак, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачка іншого житла, окрім спірної квартири, не має. Крім того, сама відповідач під час розгляду даної справи в суді першої інстанції пояснила, що мати залишилася зареєстрованою у спірній квартирі у зв'язку з тим, що обслуговувалась у поліклініці за місцем її реєстрації, тому у будь-який час могла приїхати до спірної квартири, так як у неї були ключі аж до 2015 року, коли вона змінила вхідні замки до квартири, але ключів матері не дала.

Також, колегія суддів враховує і пояснення третьої особи приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу під час розгляду даної справи в суді першої інстанції про те, що позивачка під час укладення оспорюваного договору дарування питала у неї, чи має вона право проживати у цій квартирі, що свідчить про те, що вона не бажала позбуватись житла.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги і про те, що відповідачка в силу стану свого здоров'я та майнового стану не мала можливості надавати матері допомогу, про що остання знала, так як в силу правової природи договір дарування не може встановлювати на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Проте, матеріалами справи доведено, що позивач, залишаючись зареєстрованою у спірній квартирі та маючи до цього житла безперешкодний доступ, фактично обумовила обов'язок з боку відповідача забезпечити її проживання у цій квартирі. Таким чином, позивач не мала на меті укладання договору дарування, адже встановлення вказаного обов'язку для відповідача, як обдаровуваного, суперечить правовій природі цього договору.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що позивач, будучи освіченою людиною, чітко усвідомлювала правову природу договору дарування, то колегія суддів не приймає їх до уваги, ураховуючи обставини того, що позивачу на момент укладення договору дарування виповнилося 65 років, вона мала проблеми зі здоров'ям. До того ж, позивач має технічну освіту, зокрема, техніка будівельника, що не спростовує факт того, що вона помилилася щодо юридичної природу договору дарування.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде надавати їй посильну допомогу щодо догляду за нею, тобто, помилялася щодо правової природи вказаного правочину.

Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які на її думку, спростовують встановлений судом першої інстанції факт перебування позивача під час укладення договору дарування під впливом помилки щодо правової природи правочину та щодо наявності у неї наміру укласти саме договір довічного утримання.

Разом з тим, докази, на які посилається відповідач, були предметом дослідження в суді першої інстанції та їм була надана повна, всебічна і належна оцінка під час постановлення оскаржуваного рішення.

При цьому, що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, чого суд першої інстанції безпідставно не врахував, з приводу чого відповідач додала до апеляційної скарги висновок ДІМ ВДІМ Сумського РВ УМВС України в Сумській області від 20 жовтня 2014 року, то, на думку колегії суддів, вказаний доказ також не спростовує висновок суду про задоволення позову, так як у висновку органів поліції відсутня інформація про заміну замків у дверях до спірної квартири, а про заміну замків саме у 2015 році повідомила відповідач ОСОБА_3 у суді першої інстанції.

З урахуванням вищевказаних обставин, а також факту того, що відповідачка чинить позивачу перешкоди у користуванні спірним житлом, чого відповідачка не заперечувала як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в поданій апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині вселення позивача у спірну квартиру.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують.

До того ж, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті б Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, коли суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи і дав їм належну оцінку, тому оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, так як відповідає нормам матеріального і процесуального права, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому відсутні підстави для відшкодування відповідачу судових витрат зі сплати судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. 375; ч. 3 ст. 381; 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 серпня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А. Левченко

О.Ю. Кононенко