Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 389/3595/15-ц

провадження № 61-5630св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

відповідачі: публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_4,

третя особа - орган опіки та піклування Знам'янської районної державної адміністрації,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», назва якого змінена на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», на рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області в складі судді Берднікової Г. В. від 19 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області в складі суддів: Письменного О. А., Дуковського О. Л., Єгорової С. М., від 07 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - банк, ПАТ КБ «Приватбанк»), ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Знам'янської районної державної адміністрації (далі - орган опіки та піклування), про визнання недійсним іпотечного договору.

Позов обґрунтовано тим, що 13 грудня 2007 року її мати - ОСОБА_4, уклала із закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», кредитний договір №KGZWGA01580002, відповідно до якого отримала кредит в сумі 40 тис. грн.

Для забезпечення виконання умов укладеного кредитного договору, між ОСОБА_4 та закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», укладено іпотечний договір від 13 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Знам'янського районного нотаріального округу Тепляковим В. М. у реєстрі за № 1642.

Вказано, що предметом іпотеки є належний на праві приватної власності ОСОБА_4 будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не мала права передавати в іпотеку вищезазначений жилий будинок, а іпотекодержатель не мав права приймати його в іпотеку, і нотаріус у свою чергу не мав права посвідчувати такий договір, оскільки у ньому від дня свого народження і до часу подання позову зареєстровані та проживають двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, позивач просила суд визнати недійним іпотечний договір від 13 грудня 2007 року та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір укладений 13 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Знам'янського районного нотаріального округу Кіровоградської області Тепляковим В. М. в реєстрі за № 1642.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 243,60 грн з кожного відповідача.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернулася до суду в межах строку позовної давності, а укладення іпотечного договору відбулося з порушенням вимог частини шостої статті 203 ЦК України та частини першої статті 215 ЦК України, у зв'язку із невиконанням вимог закону щодо отримання згоди органу опіки та піклування, тому іпотечний договір від 13 грудня 2007 рокупідлягає визнанню недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 07 червня 2016 року

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено. Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_1 та стягнути з останньої судові витрати.

Касаційна скарга мотивована тим, що станом на момент укладення оспореного договору іпотеки ОСОБА_4 надала банку довідку Петрівської сільської ради від 28 листопада 2007 року про те, що за адресою іпотечного майна зареєстрована та проживає лише ОСОБА_4 скаржник указав, що неправдиве повідомлення батьками, які водночас є законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. У зв'язку із зазначеним, на думку скаржника, відсутні законні підстави для визнання недійсним іпотечного договору від 13 грудня 2007 року згідно статей 203, 215 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, до ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Знам'янської районної державної адміністрації, про визнання недійсним іпотечного договорупризначено до судового розгляду.

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Разом з тим, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судами встановлено, що 13 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №KGZWGA01580002, згідно з яким банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 13 грудня 2007 року по 13 грудня 2017 року, у вигляді неповнювальної лінії в сумі 40 тис. грн на споживчі цілі, а також у розмірі 4 875 грн на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених умовами договору, зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором (а також усіх додаткових угод до нього) між іпотекодержателем - ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та іпотекодавцем - ОСОБА_4 укладено іпотечний договір від 13 грудня 2007 року, за умовами якого остання передала банку в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок з господарчими і побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці, переданій іпотекодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Іпотечний договір посвідчено нотаріусом 13 грудня 2007 року та зареєстровано в реєстрі за № 1641. Заборона відчуження зареєстрована в реєстрі цього ж дня за № 1642.

Витягом з реєстру прав власності підтверджується, що ОСОБА_4 належить житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності від 23 листопада 2007 року, виданого на підставі рішення Петрівської сільської ради від 23 листопада 2007 року № 78.

Відповідно до довідки Петрівської сільської ради від 28 листопада 2007 року, наданої іпотекодавцем з метою укладення оспореного договору іпотеки, за адресою: АДРЕСА_1, проживає одна ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_1 є донькою іпотекодавця ОСОБА_4 та матір'ю двох неповнолітніх - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, який станом на 28 листопада 2007 року займав посаду сільського голови с. Петрове, не зміг пояснити походження даної довідки, та вказав, що інформація, яка в ній міститься, не відповідає дійсності. Показав, що ОСОБА_1 та її неповнолітні діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, до 12 жовтня 2010 року проживали за адресою АДРЕСА_1, а з 12 жовтня 2010 року по 20 вересня 2011 року вибули до АДРЕСА_2, оскільки придбали там житло в 2008 році.

Зазначена інформація узгоджується із записами Погосподарської книги № 7 за 2006-2010 роки, згідно якої у домоволодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, проживали та були зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, та повторною довідкою Петрівської сільської ради від 04 липня 2014 року.

У довідці Петрівської НВК «Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» зазначено, що відповідно до особової справи та класних журналів, ОСОБА_2 у 2007-2008 роках разом зі своїми батьками та сестрою проживала по АДРЕСА_1.

Разом з тим, установлено, що 13 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено також договір поруки, за яким остання є поручителем за виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором №KGZWGA01580002 від 13 грудня 2007 року.

В анкеті-заяві про отримання кредиту в сумі 40 тис. грн, на ремонт будинку, від 07 грудня 2007 року, ОСОБА_4 зазначила, що її дочка, ОСОБА_1, проживає за адресою: АДРЕСА_2.

У тексті договору поруки від 13 грудня 2007 року зазначено місце проживання поручителя, ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_2.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

При цьому, згідно вимог частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Отже, при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Відповідно до частини другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України у справі 6-384цс15 від 30 вересня 2015 року, яка згідно вимог ЦПК України станом на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій мала бути врахована судами.

Матеріали справи, які досліджувалися судами першої та апеляційної інстанції містять копію нотаріальної справи, заведеної з метою посвідчення іпотечного договору від 13 грудня 2015 року, згідно якої мати неповнолітніх дітей - ОСОБА_1, як поручитель щодо спірної кредитної заборгованості, повідомила банку відомості щодо свого проживання та реєстрації за адресою, відмінною від адреси будинку, переданого в іпотеку.

Згідно відомостей паспорту громадянина України за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_1 була зареєстрована з 21 вересня 2011 року.

Іпотекодавець ОСОБА_4, під час укладення оспореного договору, надала банку інформацію, що за адресою: АДРЕСА_1, крім неї ніхто не проживає, чим констатувала відсутність прав інших осіб на користування будинком, який передано в іпотеку.

Указане залишилося без уваги судів першої та апеляційної інстанції, у зв'язку із чим висновок судів про наявність підстав для задоволення позову у даній справі не відповідає принципу верховенства права, положенням Конституції України, а також указаним нормам матеріального і процесуального права.

За вимогами частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв'язку із зазначеним, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з підстав, передбачених частинами першої-третьою статті 412 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про залишення без задоволення позову ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, доПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування Знам'янської районної державної адміністрації, про визнання недійсним іпотечного договору.

Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк», назва якого змінена на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», понесено пов'язані з розглядом справи судові витрати зі сплати судового збору, які підтверджені документально, а саме: за подання апеляційної скарги у сумі 535, 92 грн, та за подання касаційної скарги у сумі 584,64 грн.

Ураховуючи, що судове рішення ухваленона користь ПАТ КБ «Приватбанк», назва якого змінена на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,з позивача на користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»підлягають стягненню указані судові витрати.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», назва якого змінена на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», задовольнити.

Рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 07 червня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», назва якого змінена на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Знам'янської районної державної адміністрації, про визнання недійсним іпотечного договору залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» понесені судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 535, 92 грн та за подання касаційної скарги у сумі 584,64 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик