Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 355/1411/16-ц

провадження № 61-16523св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Баришівське відділення публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 02 лютого 2017 року у складі судді Литвиненко О. Л. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Сержанюка А. С., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Баришівського відділення публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - НАСК «Оранта»), Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - ПАТ НАСК «Оранта»), про стягнення невиплаченого страхового відшкодування та стягнення моральної шкоди

Позовна заява мотивована тим, що 11 січня 2016 року між ОСОБА_4 та Баришівським відділенням НАСК «Оранта» укладено договір страхування майна та тварин, що належить громадянам. Предметом договору є житловий будинок. 15 січня 2016 року у господарській будівлі виникла пожежа. 19 січня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до НАСК «Оранта» із заявою про страхове відшкодування, проте йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Позивач вважає відмову у виплаті страхового відшкодування незаконною та такою, що порушує його права як страхувальника.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_4 просив стягнути з ПАТ НАСК «Оранта» страхове відшкодування в розмірі 60 000 грн; моральну шкоду в розмірі 30 000 грн; інфляційні витрати в розмірі 2 717,50 грн; три відсотки річних за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 1287 грн.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 02 лютого 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дії відповідача щодо відмови у виплаті страхового відшкодування є законними, оскільки подія, яка має ознаки страхового випадку сталась в період коли договір страхування не вступив в дію.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь позивача невиплаченого страхового відшкодування відповідно до умов укладеного договору страхування, оскільки пожежа сталась до початку дії цього договору.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що пункт 4.3.2 договору страхування, укладеного між сторонами від 11 січня 2016 року, суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

У відзиві на касаційну скаргу поданому у серпні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ НАСК «Оранта», зазначило, що позивач з вимогами про порушення Закону України «Про захист прав споживачів» до суду не звертався. Крім того, відносини, які виникають з майнового страхування, не підпадають під предмет регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» і положення цього Закону не застосовуються до відносин майнового страхування.

30 липня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 11 січня 2016 року між ОСОБА_4 та Баришівським відділенням НАСК «Оранта» укладено договір страхування майна та тварин, що належить громадянам.

Предметом договору є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться в садовому товаристві «Світло», АДРЕСА_1

16 січня 2016 року сталась пожежа цієї господарської будівлі.

19 січня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до НАСК «Оранта» із заявою про страхове відшкодування.

29 березня 2016 року НАСК «Оранта» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування за вищезазначеною подією, оскільки, подія, яка має ознаки страхового випадку сталась в період, коли укладений між сторонами договір страхування не вступив в дію.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані ЦК України, Законом України «Про страхування», договором страхування та Умовами страхування.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування», статтею 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Установлено, що 11 січня 2016 року на виконання умов укладеного між сторонами договору ОСОБА_4 сплатив страховий платіж в розмірі 900 грн.

Згідно з умовами пункту 4.3.2 цього договору, щодо застрахованого майна/ застрахованих тварин договір починає діяти на десятий день після фактичного внесення страхового платежу (першої частини), крім ризиків, пов'язаних із загибеллю/вимушеним забоєм тварин від хвороби чи патологічними пологами. За ризикам, пов'язаними із загибеллю/вимушеним тварин від хвороби чи патологічними пологами, договір починає діяти на двадцятий день після фактичного внесення страхового платежу.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, місцевий суд з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що подія, яка має ознаки страхового випадку сталась в період коли договір страхування не вступив в дію, дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача страхового відшкодування, інфляційних витрат та три відсотка річних за прострочення виплати страхового відшкодування.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що пункт 4.3.2 договору страхування суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Крім того, відносини, які виникають з майнового страхування, не підпадають під предмет регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» і положення цього Закону не застосовуються до відносин майнового страхування. Зазначений Закон може застосовуватися, коли позивач прямо вказує на порушення норм, гарантованих цим Законом, наприклад, права на інформацію при ненаданні для ознайомлення правил страхування тощо.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 02 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк