Справа № 462/6733/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2018 року Залізничний районний суд міста Львові у складі : головуючого судді Румілової Н.М., при секретарі Ящук К.В., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промбудкомплект», третя особа ОСОБА_5, про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 21.12.2016 року звернулась до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що вона 2.09.2015 року була прийнята на посаду головного бухгалтера ТзОВ «Промбудкомплект» відповідно до наказу №2/09К. 25.01.2016 року вона була звільнена за наказом №25/01-к на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. З зазначеним звільненням вона не згодна. Вона ознайомилась з наказом тільки після того, як звернулась 07.12.2016 року з інформаційним запитом до Головного управління держпраці у Львівській області. Відповідач не заждав від неї пояснень і тим самим порушив порядок накладення дисциплінарного стягнення. Також вона не згодна з причинами звільнення, які наведені в наказі №25/01 від 25.01.2016 року, саме з п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки такі не відповідають дійсним обставинам справи. Так, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин. Проте, вона 22 січня 2016 року та 25 січня 2016 року перебувала на роботі і про те, що складається відповідачем якийсь акт її не повідомляли. Крім цього, з 26.01.2016 року по 12 лютого 2016 року вона перебувала на лікарняному. Вважає, що відповідач звільнив її без законної на те підстави, а тому зобовязаний поновити її на роботі. Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ 25/01-к від 25.01.2016 року, поновити її на посаді головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Промбудкомплект», стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25.01.2016 по день поновлення на роботі.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечила проти позову, зазначила, що позивач пропустила строк звернення до суду, встановлений ст.233 КЗпП України. Крім того, позивач була відсутня на своєму робочому місці з 22.01.2016 року по 25.01.2016р. , про що складався акт, та у звязку з чим вона була звільнена, а наказ у звязку з її відсутністю скеровувався поштою на її адресу. Крім того, вона відмовлялась його отримати на руки і 16.02.2016 р. в приміщенні підприємства. Тобто вона навмисно ухилялась його отримувати. Також зазначили, що позивачка з 22.01.2016 року по 25.01.2016р. була відсутня як на своєму основному робочому місці, так і на місці роботи за сумісництвом в ТЗоВ «Агропромкомплект». Тому були підстави звільнити її за прогул. Просили у позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, зазначив, що позивач була прийнята на посада головного бухгалтера на підставі укладення договору цивільно-правового характеру (ЦПХ). Свої обовязки вона виконувала недобросовісно. За посадовою інструкцією головного бухгалтера в її обовязки входила і кадрова робота. Вона мала доступ до всіх документів, печатки підприємства. У звязку з неналежним виконанням обовязків отримувала попередження. На початку 2016 року затягувала виконання річного звіту, а з 22.01. по 25.01.2016 року взагалі була відсутня на роботі. Тому було вирішено її звільнити наказом за прогул. Також було зясовано, що вона, маючи печатку підприємства та доступ до документів, викрала укладений договір, який зберігався в сейфі відділу кадрів. Власноруч робила запис в своїй трудовій книжці. На підприємство вона зявилась приблизно 16.02.2016р., надала лікарняний. У звязку з її неправомірною поведінкою було звернення до правоохоронних органів. Просив у позові відмовити.

Третя особа директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Промбудкомплекст» ОСОБА_5, допитаний і якості свідка, позовні вимоги не визнав , зазначив, що позивач була прийнята у вересні 2015р. на посаду головного бухгалтера на підставі укладення договору цивільно-правового характеру (ЦПХ), такий договір укладався за ініціативою самої позивачки, який в подальшому був викрадений, як і посадова інструкція. Приблизно з жовтня-листопада 2015 року він почав помічати, що позивач не справляється зі своєю роботою. Робив їй зауваження, попередження. Вона тягнула з річним звітом в податкову. 21.01.2016р. вона отримала на роботі аванс, а з 22 січня 2016 року перестала зявлятись на роботі, у звязку з чим була звільнена наказом за прогул. Зявилась тільки приблизно 14 або 16 лютого та показала лікарняний. Але в період з 22.01.2016 р. по 25.01.2016р. на лікарняному не була. Просив у позові відмовити

Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, та свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи та надавши їм оцінку в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають відмові з наступних підстав.

Сторонами не заперечувалось, що позивач ОСОБА_1 обіймала посаду головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Промбудкомплект», що підтверджується копією наказу №02/-0К від 2.09.2015р., згідно до якого вона прийнята на роботу із заключенням договору ЦПХ з 3.09.2015р.

25.01.2016 року позивач звільнена за наказом №25/01-к на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у звязку з відсутністю на роботі 25.01.2016р.

Згідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до пояснень свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 позивач ОСОБА_1 не була присутня на робочому місці без всяких пояснень з 22 січня 2016р., також не відповідала на дзвінки робітників підприємства про причини відсутності. Річні звіти нею не були виготовлені. 25.01.2016 року, у звязку з її неявкою був складений акт та відбулося звільнення позивача. Фактично вона зявилась на підприємство тільки 16 лютого 2016 року та надала лікарняний. Також просила підписати заяву про звільнення на підставі угоди. Отримувати копію наказу про звільнення за прогул вона категорично відмовилась. З сейфу до якого вона мала доступ зникли документи.

При розгляді спору про звільнення за ч.4 ст.40 КЗпП суд здійснює оцінку причин поважності та очевидно поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Однак позивачем заперечується сам факт своєї відсутності на робочому місці , факт її невиходу на роботу.

Вирішуючи позов по суті, суд враховує, що позивач не надала суду доказів про свою присутність на робочому місці 25.01.2016р., а її ствердження про таке спростовуються доказами , які були надані стороною відповідача.

Суд вважає, що відповідач діяв згідно до вимог трудового законодавства та звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України було обґрунтованим та підставним.

Крім того, суд вважає, що позивач також пропустила строк звернення до суду.

Відповідно до ч.І ст. 233 та ст. 234 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску строків з поважних причин, суд може поновити їх.

У відповідності з розясненнями Пленуму Верховного Суду України в п.4 постанови № 9 від 06.11.1992 р. з подальшими змінами Про практику розгляду судами трудових спорів , встановлені ст.233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо строки, встановлені ст.233 КЗпП пропущені без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Отже , позивач звернулась до суду 21.12.2016 року. При цьому суд враховує, що про звільнення їй було відомо 16.02.2016 року , що підтверджується складеним актом №3 від 16.02.2016 року про відмову від отримання наказу. Крім того, звертаючись з заявою до Галицького ВП ГУНП у Львівській області про притягнення до відповідальності директора ОСОБА_5 про незаконне звільнення позивач також зазначила дату свого такого звернення 26.04.2016 р. Крім того, також суд враховує, що позивач 16 червня 2016 року зверталась з приводу свого звільнення до Головного управління держпраці у Львівській області. Таким чином, протягом 2016 року позивач знала про своє звільнення, однак в суд звернулась тільки 21.12.2016р., чим пропустила встановлений строк звернення.

Поважності пропущення місячного строку звернення до суду позивач не надала.

Таким чином, позов підлягає відмові у повному обсязі.

Керуючись ст. 2, 10, 11, 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промбудкомплект», третя особа ОСОБА_5, про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений 12.10.2018 р.

Суддя: Н.М.Румілова