Справа №573/1880/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/62/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року м. Суми

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: ОСОБА_2 (суддя-доповідач), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участю секретаря - Новікової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Конотопської місцевої прокуратури ОСОБА_5 в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 06 листопада 2017 року

у цивільній справі за позовом заступника керівника Конотопської місцевої прокуратури ОСОБА_5 в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області до ОСОБА_6 про припинення права постійного користування та повернення земельної ділянки,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року заступник керівника Конотопської місцевої прокуратури ОСОБА_5 звернувся до місцевого суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області з вищевказаним позовом, у якому зазначав, що 17 липня 1997 року ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Білопільської районної ради Сумської області від 07 квітня 1997 № 116 отримав державний акт на право постійного користування землею серії СМ № 000104, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 155, а 25 вересня 1998 року створив ФГ «Німцов», діяльність якого припинена 17 березня 2009 року.

Посилаючись на викладене та вважаючи, що наслідком припинення діяльності фермерського господарства є припинення права постійного користування земельною ділянкою переданою йому, позивач просив припинити право постійного користування ОСОБА_6 земельною ділянкою площею 45 га, яке виникло на підставі державного акту на право постійного користування серії СМ № 000104, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 155 та зобовязати ОСОБА_6 повернути на користь Головного управління Держгеокадастру у Сумській області вказану земельну ділянку.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 06 листопада 2017 року у задоволенні цього позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступника керівника Конотопської місцевої прокуратури ОСОБА_5 в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області ставиться питання про скасування зазначеного рішення та ухвалення нового про його задоволення, з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що оскільки діяльність фермерського (селянського) господарства припинена, то право постійного користування земельною ділянкою підлягає припиненню, як це було передбачено п.3 ч.1 ст.24 ЗК УРСР від 18.12.1990 року. На даний час Земельним кодексом України, який набрав чинності з 01.01.2002 року, не передбачена така підстава припинення права користування земельною ділянкою, але, оскільки згідно ч1 ст.91 ЗК України право постійного користування земельними ділянками можуть набувати лише державні та комунальні юридичні особи, тому і припинення діяльності таких осіб відповідно до ст.141 ЗК України є підставою для припинення права користування земельною ділянкою. Вважає, що використання спірної земельної ділянки відповідачем протягом тривалого часу порушує права та охоронювані законом інтереси держави.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, думку представників позивача, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення представника відповідача проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до державного акту серії ІІІ-СМ №003965, виданого 03 лютого 2000 року Білопільською районною радою Сумської області на підставі рішення 4 сесії 23 скликання від 05 листопада 1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №41 ОСОБА_6 передано у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 45 га в межах згідно з планом, розташовану на території Кальченківської сільської ради Білопільського району Сумської області (а. с. 8).

25 вересня 1998 року здійснено державну реєстрацію фермерського господарства «Німцов», засновниками якого є відповідач, а 17 березня 2009 року державна реєстрація вказаного фермерського господарства припинена (а. с. 11-14).

Згідно з листом відділу Білопільського району Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 30 серпня 2017 року земельна ділянка ОСОБА_7 для ведення селянського (фермерського) господарства до земель запасу державної власності не передавалася (а. с. 9).

Статтею 13 Конституції України передбачено, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

З положень ст. 2 Земельного кодексу України вбачається, що земельні відносини - це відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року у відповідній редакції селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. На ім'я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право постійного користування землею.

У постійне користування згідно з п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності.

За змістом статті 9 цього ж Закону після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право постійного користування та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває поточні та вкладні (депозитні) рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону. Сільська, селищна, міська Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, передану у власність та надану у користування господарству земельну ділянку.

Згідно з п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» селянське (фермерське) господарство зобовязане: забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та відповідно до умов її надання; ефективно використовувати землю відповідно до проекту внутрігосподарського землеустрою, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, не допускати погіршання екологічної обстановки на території в результаті своєї господарської діяльності.

Відповідно до ст. 7 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, у редакції, яка діяла на час отримання позивачем державного акта на право постійного користування на землю, у постійне користування земля надавалася Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (ст. 22 ЗК).

Статтею 23 ЗК України (у вищевказаній редакції) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно зі ст. 92 Земельного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, право постійного користування земельними ділянками можуть набувати лише державні та комунальні юридичні особи.

Пункт 6 Перехідних положень ЗК України 2002 року визначає, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Утім, рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі №5-рп/2005 вищевказані положення визнано неконституційними і тому норма п. 6 Перехідних положень ЗК України втратила юридичну силу, а право постійного користування земельною ділянкою залишилося у фізичних осіб, незважаючи на вичерпний перелік, закріплений у ст. 92 Кодексу.

Цим же рішенням Конституційного Суду України визначено, що використання терміну «набувають», що означає, «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь» після набрання чинності статтею 92 ЗК України свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування ділянками, набуте громадянами, в установлених законодавством випадках, станом на 01 січня 2002 року.

Верховний Суд України у постанові від 26 вересня 2011 року у справі № 6-14цс11 вказав, що п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 року №449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення.

Отже, у даному випадку право постійного користування земельною ділянкою, набуте ОСОБА_6 в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення.

При цьому, нечинні на даний час положення п. 3 ч. 1 ст. 27 ЗК України у редакції від 18 грудня 1990 року, якими передбачено, що право володіння або право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється Радою народних депутатів у випадку припинення діяльності підприємства, установи, організацїї, селянського (фермерського) господарства та якими позивач обґрунтовує свої вимоги, застосуванню не підлягають.

Разом з тим, підстави та порядок припинення права користування земельною ділянкою встановлені ст. ст. 141, 143, 144 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року у відповідній редакції.

Однак зазначені положення закону не містять такої підстави припинення прав на земельну ділянку, як припинення діяльності селянського (фермерського) господарства, на що вказує прокурор у позовній заяві.

Колегія суддів не може погодитись з посиланням апелянта на необхідність застосування до даних правовідносин за аналогією закону норм ст.ст.92, 141 Земельного Кодексу України в редакції від 2001 року, оскільки аналогія закону це застосування до не врегульованих актами цивільного законодавства або договором цивільних відносин актів цивільного законодавства що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (ч.1 ст.8 ЦК України). Для застосування аналогії закону необхідно: по-перше, потреба у врегулюванні цивільних відносин, по-друге: останні не повинні бути урегульовані положеннями актів цивільного законодавства або договором.

В той же час, вищезазначеними нормами матеріального права не передбачено надання у постійне користування земельних ділянок саме селянським (фермерським ) господарствам і існує вичерпний перелік підстав припинення права користування цими земельними ділянками і припинення діяльності такого господарства не є такою підставою.

Не заслуговують на увагу і доводи представників апелянта висловлені ними в судовому засіданні апеляційного суду щодо припинення права користування земельною ділянкою з підстав використання цієї земельної ділянки не за цільовим призначенням, оскільки відповідно до п.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В той же час, як вбачається з апеляційної скарги та з позовної заяви, прокурор, звертаючись з позовом в інтересах держави до відповідача у справі, в обгрунтування своїх вимог не посилався як на підставу припинення права користування відповідачем спірною земельною ділянкою на користування нею не за цільовим призначенням.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для припинення права постійного користування ОСОБА_6, яке виникло у нього в передбаченому законом порядку.

За таких умов, суд першої інстанції, повно і всебічно зясувавши обставини справи, права і обовязки сторін, перевіривши їхні доводи і заперечення, надавши правильну юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, ухвалив рішення з дотриманням норм матеріально та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять обставин, які були б підставою для зміни чи скасування оскарженого рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника Конотопської місцевої прокуратури ОСОБА_5 в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області відхилити.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 06 листопада 2017 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 22 січня 2018 року.

Суддя-доповідач -

Судді :