ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4432/17
Провадження № 2/210/544/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"10" жовтня 2018 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді Хлистуненко О.В.

секретаря судового засідання Куксенко О.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Фізично особи-підприємця ОСОБА_5 про захист прав споживачів, суд -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_4-ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів. В обґрунтування позову зазначив, що між позивачем та відповідачем було укладено договір №07.05.2015-145 від 07.05.2015 року про надання послуг на підготовку документів по вакансії доглядальниці в Італії. Відповідно до умов договору відповідач має статус «посередника» та зобовязалась надати позивачу послуги на підготовлення документів по вказаній вакансії, а також додаткові послуги, повязані із цим, а позивач зобовязалась ці послуги оплатити на умовах та в строк визначені договором. Згідно п. 4.1 договору позивач була зобовязана сплатити посереднику - відповідачу оплату в розмірі 400 Євро. Свої обовязки за вказаним договором позивач виконала, а саме 07.05.2015 року сплатила 200 Євро передоплати за договором та 29 травня 2015 року сплатила 200 Євро остаточної повної суми договору. Відповідач повідомила позивачу, що отримання візи до Італії можливо після отримання візи до ОСОБА_6, у звязку із чим порекомендувала позивачу надати необхідні документи та інформацію, що позивач і виконала. Проте, 11.08.2015 року позивач отримала рішення стосовно відмови у візі. При цьому, як підставою відмови, було вказано надання документів або інформації, які містять неправдиву інформацію. Після отримання відмови позивач звернулась до відповідача з проханням розяснити таку ситуацію, адже всі документи, що надала позивач, були автентичними, вся інформація була достовірною, на що відповідач відповіді не надала, обовязки за договором не виконала, гроші за ненадані послуги не повернула. 31.03.2015 року позивач звернулась до відповідача із претензією-заявою, проте відповідач відмовилась від отримання претензії. В своїй претензії-заяві позивач просила відповідача розірвати договір та повернути кошти. Вимоги позивача як споживача не задоволені. Тому, просить суд розірвати договір №07.05.2015-145 від 07.05.2015 року про надання послуг на підготовку документів по вакансії доглядальниця в Італії укладений між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_4; стягнути з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суми договору в розмірі 12556,00 грн., пеню за неналежне виконання умов договору в розмірі 45829,40 грн. та збитки в розмірі 1375,00 грн. На підставі ЗУ «Про захист прав споживачів» звільнити від сплати судового збору.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав, просив суд задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та у відповіді на відзив.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, відзиві, відповіді на відзив, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги слід залишити без задоволення з наступних підстав.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відтак, розгляд справи продовжено за нормами ЦПК в редакції від 15.12.2017 року.

Судом встановлено, що 07.05.2015 року між ФОП ОСОБА_5 (посередник) та ОСОБА_4 (замовник) було укладено Договір про надання послуг на підготовку документів по вакансії доглядальниця в Італії (далі Договір) (а.с.10).

Пунктом 1.1 Договору посередник зобовязався надати послуги клієнту на підготовку документів по вакансії домогосподарки в Германії, також додаткові послуги, повязані з цим, а клієнт зобовязується ці послуги сплатити на умовах та в строк, визначенні цим договором.

Під послугами по оформленню документів, відповідно до п.п. 1.1.1, 1.2.1, 1.2.2 Договору сторони розуміють: переклад всіх необхідних документів на англійську мову; надання консультативних послуг відносно характеристики держави відвідування, а саме: основні економічні, політичні , соціальні характеристики, національні звичаї та норми загального життя. А також надання інформації про консульські установи України та громадських організаціях, що надають допомогу іноземцям.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що клієнт зобовязаний сплатити посереднику оплату в розмірі 400 Євро, яка проводиться в два рази: 200 Євро за виконання доручень, передбачених п. 1.2 Договору, в день підписання договору та 200 Євро за виконання доручень, передбачених п. 1.1 Договору, в день доручення від посередника інформаційних документів.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Частиною 2 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу.

Статтею 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відтак, на виконання умов Договору, 07.05.2015 року та 29.05.2015 року ОСОБА_5 отримала по 200 Євро, що в цілому складає 400 Євро, за надання послуг на підготовку документів для подання в консульство на відкриття візи до ОСОБА_6, що підтверджено товарними чеками (а.с. 11).

В позовній заяві представник позивача зазначає, що відповідач повідомила позивача про те, що отримати візу до Італії можливо після отримання візи до ОСОБА_6, у звязку з чим порекомендувала позивачу надати необхідні документи та інформацію, на що позивач погодилась.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ФОП ОСОБА_5 було надано ОСОБА_4 інформацію та консультації з питань працевлаштування її за кордоном, а також консультування у заповненні анкети до посольства ОСОБА_6 в Україні, оформлення запрошення на працевлаштування в ОСОБА_6, та консультування щодо співбесіди в консульстві, які необхідні консульстві та в ОСОБА_6.

Відповідно підтвердження запису на подачу документів до Візового ОСОБА_6, заявник: ОСОБА_4, дата подачі документів: 10.07.2015 року, час подачі документів 10.30, PODN/210515/8480/01, 6711/0116/0253 (а.с. 12).

З формуляру про відмову у видачі національної візи, який отримала ОСОБА_4 11.08.2015 року вбачається, що проаналізувавши візову анкету стосовно видачі національної візи прийнято рішення про відмову у видачі ОСОБА_4 національної візи. Причиною прийняття такого рішення зазначено те, що під час процедури видачі національної візи нею подано анкету або долучено до неї документи, які містять неправдиві особові дані або фальшиву інформацію. Під час процедури видачі національної візи нею подану неправдиву або приховала правдиву інформацію, або з метою використання як автентичний, вона підробила або переробила документ, чи такий документ, який вона використала як автентичний (а.с. 27-28).

Договором, зокрема п.п. 3.1, 3.1.1 визначено, що клієнт зобовязаний надати посереднику достовірну інформацію (відомості) про отриману освіту та стаж роботи, а також інші необхідні дані про себе, які необхідні для оформлення та підготовки документів для подання в консульство.

На запит представника позивача ОСОБА_2 щодо надання інформації стосовно документів, які стали підставою для видання негативного рішення у візовій справі громадянки України ОСОБА_4, Генеральним ОСОБА_7 в м. Харкові у відповідь надано лист KG-CAAR-3307/206/2018, яким повідомлено заявника, що такі дані є інформацією з обмеженим доступом. Крім того розяснено, що кожен громадянин України, який отримав відмову у візі, має право особисто у консульстві дізнатися більш детально про причини негативного рішення.

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що в разі відмови клієнту в видачі візи, сплачена ним посереднику винагорода повертається. Однак, поняття «винагорода» за вказаним договором сторонами не визначено. Розділом 4 Договору передбачено фактичну оплату виконаних послуг.

У відповідності до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування.

Подані представником позивача ОСОБА_2 докази, у своїй сукупності, не дають суду достатніх підстав вважати, що рішення про відмову у видачі ОСОБА_4 національної візи до ОСОБА_8 прийнято в наслідок неналежних дій саме ФОП ОСОБА_5

Суд зауважує, що ОСОБА_4 не скористалась своїм правом на те, що кожен громадянин України, який отримав відмову у візі, має право особисто у консульстві дізнатися більш детально про причини негативного рішення.

Крім того, представник позивача в підтвердження позовних вимог в якості доказу, надав суду договір № 07.05.2015-145, укладений між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_4, який названий сторонами «Про надання послуг на підготовку документів по вакансії доглядальниця в Італії», з п. 1.1. даного договору вбачається, що посередник зобовязався надати послуги на підготовку документів ОСОБА_4 по вакансії домогосподарки саме в Германію, а з формуляру про відмову у видачі національної візи, який наданий також представником позивача вбачається, що ОСОБА_4 відмовлено у видачі національної візи до ОСОБА_8.

Судом встановлено, що представник позивача звернувся з позовом до суду з приводу відмови ОСОБА_4 у видачі національної візи саме до ОСОБА_8. Хоча, при цьому, не надав суду жодного доказу того, що відповідач взяла на себе такі зобовязання, та на яких умовах сторони прийшли такої згоди.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов'язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зокрема, згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таки чином, суд прийшов висновку про недоведеність представником позивача позовних вимог, тому й відмовляє в задоволенні позову з цих підстав, та вважає за необхідне відмітити правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 04.10.2018 року за результатами розгляду провадження за №61-3026св18.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 626, 627, 651, 901, 903 ЦК України, ст.ст. ст.ст. 12, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до Фізично особи-підприємця ОСОБА_5 про захист прав споживачів залишити без задоволення.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 18 жовтня 2018 року.

Суддя: О. В. Хлистуненко