Справа № 136/1034/18
Провадження № 22-ц/772/2024/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Стадник С. І.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2018 рокуСправа № 136/1034/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5, поданою від імені ОСОБА_4, на рішення Липовецького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 02 серпня 2018 року у м. Липовець під головуванням судді цього суду Стадника С. І., дати складання повного тексту рішення не відомо,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідач ОСОБА_4 є його батьком. На даний час позивач не працює, оскільки навчається на денній формі навчання в Уманському державному педагогічному університеті ім. Павла Тичини. Крім того, він хворіє та потребує постійного лікування. Відповідач, будучи працездатною особою взагалі не надає йому грошову допомогу, яка необхідна для забезпечення його подальшого розвитку, проїзду до місця навчання, проживання в гуртожитку, придбання продуктів харчування, підручників тощо.

Пославшись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути на його користь аліменти у розмірі ? частини заробітку (всіх доходів) відповідача щомісячно з дня звернення до суду і на період його навчання до 30 червня 2021 року.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 02 серпня 2018 року позов задоволено частково, стягнено з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 1/6 від усіх видів доходів ОСОБА_4 щомісячно, починаючи з 29 травня 2018 року і на період навчання ОСОБА_3 в Уманському державному педагогічному університеті ім. Павла Тичини, а саме до 30 червня 2021 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з ухваленим рішенням, відповідач через свого представника ОСОБА_4, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Позивач на апеляційну скаргу подав відзив з якого вбачається, що з оскаржуваним рішенням він погоджується, тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення без змін.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Указу Президента України № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у м. Вінниці.

Колегія суддів відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та , вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 позивач ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року та його батьком є ОСОБА_4 (а. с. 4).

Згідно з довідкою від 23 березня 2018 року № 01832, виданою Уманським державним педагогічним університетом ім. Павла Тичини, ОСОБА_3 є студентом І курсу природно-географічного факультету цього університету та навчається на денній формі навчання (бюджет) (а. с. 3).

28 серпня 2017 року та 11 грудня 2017 року позивачем сплачено по 1625, 00 грн за проживання в гуртожитку (а. с. 10-11).

З Консультативного висновку № 3833 від 03 жовтня 2007 року, виданого Українською дитячою спеціалізованою лікарнею «ОХМАТДИТ», встановлено, що у ОСОБА_3 діагностовано бронхіальну астму та ряд інших захворювань (а. с. 7).

Відповідно до довідки Тульчинського РВ ДВС ГТУЮ від 23 червня 2018 року № 77 з відповідача стягуються аліменти на користь ОСОБА_6, та станом на 01 липня 2018 року заборгованість перед стягувачем відсутня (а. с. 25).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є особою працездатною віку, без вад здоров'я, на життя заробляє тимчасовими заробітками. Позивач щомісячно отримує стипендію, розмір якої становить близько 1700 грн. Навчання позивача в університеті передбачає витрати на придбання літератури, канцелярського приладдя, проїзд, проходження виробничих практик, харчування, придбання одягу тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріально допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу (ч. 1 ст. 200 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України у п. 20 постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» з 01 липня 2018 року прожитковий мінімум на одну особу працездатного віку в розрахунку на місяць становить 1841, 00 грн.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, керуючись наведеними нормами матеріального права, врахувавши факти, що мають бути встановлені судом при розгляді такої категорії справ, а саме: досягнення позивачем 18-річного віку; продовження ним навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у відповідача(батька) можливості надавати таку допомогу, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, визначивши аліменти, які підлягають стягненню, у розмірі 1/6 від усіх видів доходів відповідача.

Доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права, зокрема, положень ч. 1 ст. 199 СК України відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки вони спростовуються змістом рішення від 02 серпня 2018 року, з якого вбачається зворотне.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану від імені ОСОБА_4, залишити без задоволення, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 02 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 09 жовтня 2018 року.