Провадження № 2/761/569/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

21 вересня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря: Вольда М.А.

та представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в заочному порядку в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач 1), ОСОБА_4 (далі - відповідач 2), в якому просить виселити та позбавити відповідачів права користування займаним житловим приміщенням, а саме, квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 16.08.2017 року ОСОБА_2 стала власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Проте у даній квартирі зареєстровані і проживають відповідачі, без законних на те підстав. Ці обставини не дають позивачу можливості користуватися своєю власністю, що порушує її права.

Представник позивача - ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. В своїх поясненнях посилалася на обставини, викладені у позові.

Відповідачі судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали, про що свідчать матеріали справи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення повернулися до суду без вручення з відміткою працівника поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання», що підтверджується довідками Укрпошти, форма 20.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду.

Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Ухвалою суду від 10.01.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді від 14.08.2018 року закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

За правилами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 16 серпня 2017 року ОСОБА_2 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального оуругу Михайленком С.А. за реєстровим №2455, стала власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Даний факт також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.09.2018 року.

До цього часу нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 16.08.2017 є дійсним, його не змінено, не скасовано та не визнано в судовому порядку недійсним.

Однак, як було встановлено у судовому засіданні, позивач не може вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, у зв'язку з перешкодами, які створені у результаті протиправних дій відповідачів, тобто відповідачі проживають за адресою:АДРЕСА_1 без правових підстав, користуються квартирою та добровільно звільняти її не збираються. Жодних документів, які підтверджують правовідносини між колишнім власником ОСОБА_7, або з позивачем, як власником на даний час, у відповідачів немає, всупереч ст. 398 ЦК України, у якій передбачено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Як зазначає позивач, за адресою:АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Цей факт підтверджується й довідкою від 03.01.2018 року, наданою відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА.

Таким чином, надані позивачем до суду правовстановлюючі та реєстраційні документи, що засвідчують набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1, підтверджують той юридичний факт, що ОСОБА_2 є єдиним законним власником даного об'єкту нерухомості.

За умовами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.ст. 317 та 383 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Також, у частині 3 статті 98 ЖК України встановлено, що тимчасові жильці зобов'язані на вимогу власника будинку негайно звільнити приміщення, яке вони займають. У разі відмови в цьому, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку.

Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Тобто, положення статей 98, 116 ЖК України передбачають підстави виселення, зокрема тимчасових жильців, оскільки після того, як особа, до якої вони вселились, позбулась права власності, вони стали тимчасовими жильцями.

Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним.

ОСОБА_4 відповідачів, які не є власниками спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача.

Оскільки позивач є новим власником квартири, який не давав згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідачів, а останні вселилися та проживають у квартирі зі згоди колишнього власника, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню в частині виселення відповідачів з квартири № 99 у будинку номер 26-б по вул. Шмідта Отто у місті Києві без надання іншого жилого приміщення.

Щодо позовної вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою варто вказати наступне.

Положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Основною метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема закріплених в ст.8 є право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання гарантій кожній особі в тому числі права на повагу її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання « вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» ( рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймачів та членів його сім'ї (рішення у справі Larkos v Cyprus від 18.02.1999 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Національне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї.

З метою захисту права власності позивача, суд може усунути перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, як передбачено ст. 16 ЦК України.

Беручи до уваги вищевикладені норми та на підставі наявних матеріалів справі суд приходить до висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача, слід задовольнити позов в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме приміщення квартири АДРЕСА_1.

На підставі вищевикладеного, враховуючи ту обставину, що відповідачі на даний час проживають у АДРЕСА_1 без належних правових підстав, порушуючи права позивача на власність, а також з метою ефективного захисту її прав, позов слід задовольнити в повному обсязі.

За правилами ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 640 грн. 00 коп. з кожного.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 16, 316, 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 98, 116, 150 ЖК УРСР, ст.ст. 2-5,12-13, 19, 44, 76-92, 95, 128, 141, 187, 211, 258-259, 264-265, 268, 272-273, 280, 352, 354-355, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, - задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 з приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме приміщення квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі по - 640 грн. 00 коп. з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, адреса проживання АДРЕСА_4.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса проживання: АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, адреса проживання: АДРЕСА_1.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

Повний текст рішення виготовлено 25.09.2018 року