Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 524/3082/16-ц

провадження № 61-34263св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах якої діє представник ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Одринської Т. В., Корнієнка В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на ? частину квартири.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1997 року. У ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилася дочка ОСОБА_7. 26 грудня 2008 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. З метою покращення житлових умов сім'ї у березні 2008 року, тобто до реєстрації шлюбу, була придбана квартира АДРЕСА_1 з оформленням права власності на відповідача. Посилалася на те, що останнім часом між ними припинені сімейно-шлюбні відносини, у добровільному порядку не можуть дійти згоди щодо користування вказаним майном, яке вважає об'єктом права спільної сумісної власності.

На підставі вищевикладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила встановити факт спільного проживання як чоловіка та жінки з 12 січня 2004 року до 26 грудня 2008 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем; визнати за нею та відповідачем право власності за кожним по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука (у складі судді Нестеренка С. Г.) позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання з 12 січня 2004 року до 26 грудня 2008 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності за кожним по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира була придбана сторонами у справі у період їх спільного проживання однією сім'єю за спільні кошти з метою поліпшення житлових умов.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо розподілу спільного сумісного майна та визнання за сторонами права власності за кожним по 1/2 частині квартири скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач довів факт купівлі спірної квартири саме за його власні кошти, зокрема за кошти, одержані від продажу квартири АДРЕСА_2, а також за кошти, які були зняті відповідачем з його особистого рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк». При цьому, позивачем не надано суду доказів того, що вона якимось чином приймала участь у придбанні спірної квартири.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 в інтересах якої діє представник ОСОБА_6, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та залишити у цій частині в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково вважав, що кошти за які було придбано спірну квартиру є особистими коштами відповідача. Зазначає, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири, сторони фактично проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, а тому майно, яке було придбано ними за цей час є спільним сумісним майном відповідно до вимог статті 74 Сімейного кодексу України, та підлягає поділу між сторонами.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5зазначив, що апеляційний суд правильно установив що джерелом набуття спірної квартири є особисті кошти відповідача, а саме: кошти отримані від продажу іншої квартири та зняті з рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання за сторонами права власності за кожним на 1/2 частини квартири.

05 червня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проживали з 12 січня 2004 року до 26 грудня 2008 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

14 березня 2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_11, за яким ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_8 вказану квартиру. Право власності відповідача на цю квартиру зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності 21 квітня 2008 року.

26 грудня 2008 року між сторонами по справі було укладено шлюб, який зареєстровано Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Установлено, що згідно з довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» від 16 травня 2016 року, ОСОБА_5, 25 лютого 2008 року (за два тижні до купівлі квартири), зняв зі свого особистого рахунку грошові кошти в сумі 3003,15 дол. США. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 14 березня 2008 року ОСОБА_5 продав квартиру АДРЕСА_2, яка належала йому на праві особистої власності, за 6 398 грн.

Після цього, 14 березня 2008 року за вищевказані кошти ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1 вартістю 8 079 грн, придбана.

На підставі належним чином оцінених доказів, апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції, та ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову про визнання за сторонами права власності за кожним на 1/2 частини квартири, правильно виходив із того, що ОСОБА_4, усупереч вимогам статей 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, в судовому засіданні не довела той факт, що джерелом набуття вказаного житла є їхні спільні сумісні кошти з відповідачем або їхня спільна праця.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах якої діє представник ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про розподіл спільного сумісного майна та визнання за сторонами права власності за кожним на 1/2 частини квартири залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк