Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 323/2043/17 Головуючий у 1 інстанції: Плечищева О.В.
провадження № 22-ц/778/1671/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

за участі: представника позивача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 01 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна, набутого під час шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна, набутого під час шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з червня 2009р. вона почала проживати разом з відповідачем в орендованому житлі та вести з ним спільний побут, а 02.10.2010р. вони зареєстрували шлюб. В 2011р. разом з відповідачем придбали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 58,8 кв. м, житловою площею 29,4 кв. м, вартість якого складала - 85 555 грн. Оформленням угоди щодо придбання будинку займався чоловік, оскільки вона на той час була вагітна, тому в силу свого стану не могла приймати в цьому участь. Зазначений будинок набутий ними на підставі ухвали суду від 08.11.2011р. Після придбання цього будинку вони переїхали до нього проживати, та ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_9.

В послідуючому їхнє подружнє життя не склалося, та 10.11.2015р. рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області шлюб ніж ними був розірваний. На теперішній час згоди про добровільний поділ майна ними не досягнуто, адже житловий будинок зареєстрований на ім'я відповідача, тому без відповідного правовстановлюючого документу зареєструвати своє право власності на частину будинку не може. У спірному будинку мешкає відповідач з новою сім'єю, а вона з п'ятирічним сином вимушена проживати в орендованому житлі, не маючи власного.

Оскільки відповідач ухиляється від сплати аліментів, маючи заборгованість, яка згідно з розрахунком державного виконавця від 12.06.2017р. складає 20741 грн.76 коп.,

просила суд відійти від рівності часток у спільному майні, збільшивши розмір її частки до 2/3 частин.

Посилаючись на вказані обставини, просила визнати спірний житловий будинок об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частки житлового будинку загальною площею 58,8 кв. м, житловою площею 29,4 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 01 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Визнано будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 58,8 кв. м, житловою площею 29,4 кв. м в порядку розподілу спільного майна подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на оплату правової допомоги в сумі 2134 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність у зв»язку з неповним з'ясуванням усіх обставин справи, які мають істотне значення для її вирішення, неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника позивача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4, який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02.10.2010р. відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області був зареєстрований шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, про що було видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 02.10.2010р., а рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 10.11.2015р. шлюб між ними було розірвано ( а.с. 6, 8).

Від шлюбу сторони мають дитину - сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖС № 186679, виданим виконавчим комітетом Малотокмачанської сільської ради Оріхівського району Запорізької області від 27.12.2011р. ( а.с.7).

Відповідно до реєстраційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 06.12.2011р. зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 58,8 кв. м, житловою площею 29,4 кв. м, на підставі ухвали Оріхівського районного суду про затвердження мирової угоди ( а.с. 11-12).

Згідно з розрахунком заборгованості по аліментам ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_9, наданого старшим державним виконавцем Оріхівського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, загальна сума боргу відповідача станом 01.06.2017р. складає 20 741 грн. 76 коп. ( а.с. 13).

В позовній заяві ОСОБА_3 просила визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя, оскільки він був придбаний в період шлюбу, а також з урахуванням значної заборгованості колишнього чоловіка по аліментам на утримання неповнолітнього сина, відійшовши від рівності часток, визнати за нею право власності на 2/3 частки будинку.

Частково задовольняючи цей позов, суд першої інстанції виходив із того, що спільний будинок придбано сторонами під час шлюбу, тому він є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів іншому не надано. Разом з тим суд вважав, що підстав для збільшення частки позивача у праві власності на будинок не мається, тому поділив будинок порівну, визнавши за позивачем право власності на ? частку.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржуване рішення, не встановив джерело походження коштів, за які відбулось придбання спірного будинку, а також підстави придбання будинку, обмежившись висновком про його набуття подружжям під час шлюбу, що, на думку суду, є беззаперечним доказом для визнання його спільним сумісним майном подружжя.

Між тим, такі доводи апеляційної скарги є заслуговуючими на увагу, тому підлягають перевірці під час апеляційного розгляду справи.

Пунктом третім частини першої статті 57 Сімейного кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю чоловіка/дружини є, майно набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Згідно ухвали Оріхівського районного суду Запорізької області від 08 листопада 2011 року у справі № 2-1330/2011 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_10 про стягнення заборгованості за договором позики судом було затверджено мирову угоду між ОСОБА_5 та ОСОБА_10, у відповідності до якої ОСОБА_5 відмовляється від своїх вимог до ОСОБА_10 щодо стягнення заборгованості за договором позики від 10.04.2010р. у сумі 5000 грн. у зв»язку з переданням останнім в рахунок погашення боргу житлового будинку по АДРЕСА_1. У зв»язку з досягненням такої домовленості вказаною ухвалою суду було визнано право власності за ОСОБА_5 на цей будинок, провадження у справі закрито ( а.с. 11).

Отже, ОСОБА_5 набув право власності на спірний житловий будинок не за цивільно-правовою угодою, укладеною під час шлюбу з позивачем, а на підставі затвердженої судом мирової угоди.

На цю ухвалу посилався суд першої інстанції як на підставу реєстрації права власності на спірний будинок за відповідачем, але зміст ухвали належним чином не дослідив.

Разом з тим, в ухвалі встановлено, що спірний будинок був переданий відповідачу ОСОБА_10 в рахунок погашення боргу за договором позики від 10.04.2010р., тобто за борг, який виник ще до реєстрації шлюбу між сторонами у цій справі. А тому цей борг не міг виникнути за рахунок спільного сімейного бюджету сторін, оскільки шлюб між ними був укладений лише 02.10.2010р., тобто через півроку після укладення договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_10

В позовній заяві ОСОБА_3 вказувала, що почала мешкати з ОСОБА_5 однією сім»єю без реєстрації шлюбу з 04 червня 2009р.

Але цих обставин суд першої інстанції не з»ясовував, про що свідчить зміст рішення суду, в якому взагалі не мається висновків за цими доводами позивача, крім зазначення про це у викладі змісту позову.

Проте позивач рішення суду першої інстанції щодо неповноти з»ясування обставин у справі, зокрема, в частині факту створення сім»ї сторонами у справі до офіційної реєстрації шлюбу та періоду існування таких подружніх сосунків, не оскаржила.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду

першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тому, за відсутності апеляційної скарги позивача щодо вищезазначеної неповноти, апеляційний суд при перегляді справи обмежений лише доводами апеляційної скарги відповідача ОСОБА_5

Таким чином, в ході апеляційного розгляду встановлено, що маючи в матеріалах справи копію ухвалу суду про затвердження мирової угоди від 08 листопада 2011р., безпосередньо досліджуючи її, суд першої інстанції залишивши поза увагою істотний факт, а саме: що набуття права власності на спірний будинок відбулося у спосіб затвердження судом мирової угоди у зв'язку із неможливістю ОСОБА_10 віддати грошові кошти, які останній 10 квітня 2010 року взяв в борг у ОСОБА_5

Отже кошти, передані ОСОБА_5 у борг ОСОБА_10 ще до укладення шлюбу з ОСОБА_3, є особистими коштами відповідача, а тому набутий від боржника в рахунок погашення такого боргу спірний будинок не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача.

Саме такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України в постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16, у яких суд дійшов висновку про те, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У висновку зазначено, що норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Окрім вказаного, Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21.12.2007 . № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

В порушення вимог частини другої статі 214, 360-7 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права, викладені у вказаних вище постановах Верховного Суду України, залишив поза увагою роз'яснення, надані у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що в подальшому призвело до неправильно вирішення справи.

Беручи до уваги все вищенаведене, апеляційний суд визнає апеляційну скаргу обґрунтованою, тому у відповідності до п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Постановляючи нове рішення апеляційний суд у відповідності до положень ст. 141 вирішує питання щодо розподілу судових витрат, які у зв»язку з відмовою в позові підлягають компенсації відповідачеві за рахунок позивача.

Так, відповідачем було сплачено за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 960 грн., який слід стягнути з позивача на його користь.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 01 листопада 2017 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном та визнання права власності на ? частину цього будинку в порядку поділу майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 960 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 травня 2018р.

Головуючий:

Судді: