Єдиний унікальний номер 722/721/18
Номер провадження 2/722/265/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2018 року Сокирянський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого-судді Римлянської Г.О.

при секретарі Сімак О.І.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сокиряни справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_5 державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ :

30.05.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Посилався на те, що він проживає в житловому будинку, розташованому за адресою: вул.Дружби, 31 в с.Кулішівка Сокирянського району Чернівецької області і вважав, що даний будинок належить йому на праві власності.

18.04.2018 року від відповідача йому стало відомо, що будинок належить йому на підставі укладеного договору дарування.

До вказаного часу про існування договору дарування він взагалі не знав.

На його звернення в ОСОБА_5 державну нотаріальну контору він отримав відповідь, якою підтверджено, що ним нібито 11.04.2006 року було укладено такий договір.

Вважає, що договір дарування укладений під впливом обману. Відповідач обманним шляхом змусив його підписати договір дарування, повідомивши йому, що необхідно оформити якісь документи на будинок, для чого необхідно зявитися в нотаріальну контору. В силу доброзичливих відносин з сином і повної довіри до нього він не розумів, який документ насправді підписав.

Також, він помилився щодо правової природи правочину. Насправді він хотів скласти заповіт або договір довічного утримання, адже договір дарування є вкрай невигідним правочином для нього, оскільки він знав, що внаслідок свого запального характеру, син міг його в будь-який момент вигнати з будинку, а іншого житла він не має.

18.04.2018 року син його побив, внаслідок чого на підставі його заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено запис за №0000129 за ч.1 ст.125 КК України.

Після побиття він пригрозив відповідачу, що виселить його з будинку, на що той відповів, що сам його виселить, оскільки з 2006 року на підставі договору дарування будинок належить йому.

Просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: вул.Дружби, буд.31, с.Кулішівка Сокирянського району Чернівецької області, посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_5 державної нотаріальної контори 11.04.2006 року за реєстровим №898.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали із зазначених в позовній заяві підстав.

Позивач ОСОБА_1 визнав, що дійсно в один із його приїздів додому з Російської Федерації, де він перебуває на роботі, разом з бувшою дружиною ОСОБА_6 та сином ОСОБА_3 поїхали до державного нотаріуса, однак не памятає куди: в м.Сокиряни чи м.Новодністровськ. Там він дійсно підписав надані йому документи, однак чи читав їх перед підписом, не памятає. Він має повну загальну середню освіту, не хворіє на психічні хвороби, тому здатний був прочитати і зрозуміти написане, а обставини, які б перешкоджали йому прочитати текст договору, були відсутні. Однак, довіряючи дружині та сину, він не побажав перевірити зміст договору, який підписував. Незадовго до укладання оспорюваного договору він без оформлення відповідних документів на право власності придбав у сусідки для відповідача житловий будинок, розташований по вул.Дружби, 29 і помилково вважав, що підписує договір дарування саме того будинку. На запитання, на якій підставі він вважав, що підписує у нотаріуса договір дарування синові будинку по вул.Дружби, 29, власником якого на той час не був, відповісти не зміг, однак пояснив, що власник сусіднього будинку з ними в нотаріальну контору не їздила. Крім того, він уклав оспорюваний договір під впливом обману зі сторони відповідача та його матері і обман зі сторони останніх полягає в тому, що він підписав договір не щодо того будинку, щодо якого повинен був підписати. У 2018 році між ним та його бувшою дружиною ОСОБА_6 і відповідачем розпочалися сварки та бійки, які продовжуються до цього часу та з даного приводу триває розслідування кримінального провадження, розпочатого на підставі його заяви.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та доповнив, що позивач не був присутнім під час оформлення ОСОБА_7 договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по вул.Дружби, 29 в с.Кулішівка відповідачу, тому підписуючи оспорюваний договір дарування, помилявся в природі правочину, вважаючи що підписує договір купівлі-продажу житлового будинку у ОСОБА_7 З цих же підстав вважав, що позивач обманувся щодо природи правочину.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали з підстав, зазначених у відзиві, в якому зазначили наступне:

ОСОБА_3 не вчиняв жодних дій, які б свідчили про обман позивача. Між сторонами останнім часом триває конфлікт, з приводу якого обидва раніше неодноразово зверталися в поліцію та за результатами даних заяв були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Також, позов подано до суду поза межами строку позовної давності, який позивач поновити не просить. В тексті оспорюваного договору, який підписаний позивачем, зазначено що сторони ознайомлені з підставами недійсності та нікчемності правочинів, передбаченими законодавством та без будь-якого примушення, як фізичного, так і морального, уклали даний договір. Підпис в договорі позивача свідчить про його волю до його укладення. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 доповнив, що жодного обману щодо позивача під час укладання договору дарування житлового будинку він не застосовував. На момент укладання договору йому був 21 рік і ініціатива щодо його укладення виходила саме від батька, тому той домовився з нотаріусом про оформлення договору. Під час оформлення договору державний нотаріус пояснила позивачеві, що він підписує договір дарування житлового будинку, запитала його чи він добре подумав, розяснила що після підписання договору повернути будинок він вже не зможе. Батько сказав, що має інше житло, адже на той час у батька з матірю був незавершений будівництвом житловий будинок, ступінь готовності якого був майже повним. Пізніше в сільській раді батько переписав даний будинок на брата ОСОБА_8 Поки нотаріус оформляла договір, позивач мав можливість подумати над своїм рішенням і скасувати його, однак не скасував. З 2006 року по 2017 рік вони з батьком перебували в надзвичайно хороших відносинах, не сварилися. В даний час і він зі своєю сімєю, в якій троє малолітніх дітей, і батько проживають в спірному будинку. Придбаний пізніше будинок по вул.Дружби, 29 він зніс, оскільки він був старий і побудував на його місці фундамент для нового будинку. Також, він доглядав після інсульту свою тітку, ОСОБА_9, за що та подарувала йому свій будинок по вул.Грушевського, 38 в с.Кулішівка.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 просив відмовити в позові з підстав, зазначених у відзиві, а також подав до суду письмову заяву про застосування до спірних правовідносин позовної давності. Доповнив, що з дня укладання оспорюваного правочину і до звернення позивача з позовом до суду пройшло близько 12 років, тобто позов подано поза межами позовної давності, передбаченої ст.257 ЦК України, що у відповідності до положень ст.267 ч.ч.3,4 ЦК України є підставою для відмови у позові.

В судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_5 державної нотаріальної контори ОСОБА_10 проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, зазначених в письмовому поясненні, в якому зазначила наступне:

Дійсно, ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою 11.04.2006 року за реєстровим №898 посвідчено договір дарування житлового будинку між сторонами. Згідно ст.ст.717,718,719 ЦК України, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 та Закону України «Про нотаріат» посвідчення договору дарування здійснюється на підставі представлених дарувальником документів, необхідних для посвідчення договору. Гр.ОСОБА_1 з власною ініціативи, без будь-якого примушування, як фізичного так і морального, предявив всі необхідні документи, для оформлення договору та подарував своєму сину ОСОБА_3 житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с.Кулішівка, вул.Дружби, 31.

Будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка, ОСОБА_10 пояснила, що в березні-квітні 2006 року вона працювала на посаді державного нотаріуса ОСОБА_5 державної нотаріальної контори. В один із днів до неї звернувся ОСОБА_1 за посвідченням договору дарування житлового будинку, який знаходився в с.Кулішівка, по вул.Дружби, 31. Для посвідчення договору, у відповідності до діючої на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, дарувальник надав їй документи, які, маючи тверді наміри до укладення договору, збирав протягом місяця. Так, він надав їй: свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті своєї матері, видане 29.05.2002 року. За її порадою ОСОБА_1 13.03.2006 року зареєстрував своє право власності на дане нерухоме майно і надав їй ОСОБА_10 з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.03.2006 року, а також довідку про вартість нерухомого майна від 13.03.2006 року, видані ОСОБА_5 філією Чернівецького КОБТІ. При цьому, в останній довідці зазначено, що її видано за заявою ОСОБА_1 спеціально для нотаріуса, оскільки вона дійсна протягом трьох місяців з дня видачі. Також, позивач надав їй видані саме ОСОБА_1 довідки Кулішівської сільської ради: про право користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок, що має бути предметом дарування, а також що в даному будинку не зареєстровані та не проживають малолітні та неповнолітні діти. Під час посвідчення договору вона розяснила сторонам зміст та зачитала вголос текст договору, розяснила що після його укладення обдарований набуде право власності на даний будинок, а також порядок приватизації обдарованим земельної ділянки. Повністю розуміючи наслідки своїх дій, обидві сторони добровільно підписали договір. Крім того, обидва підписалися в Реєстрі нотаріальних дій про укладення договору. Позивач не міг помилитися щодо змісту правочину, який укладався, оскільки для посвідчення нотаріусом заповіту не потрібно надавати такий значний перелік документів, а для посвідчення договору довічного утримання не було підстав, оскільки ОСОБА_1 був здоровий та не потребував будь-якого догляду. Також, ОСОБА_1 не міг помилитися щодо будинку, який є предметом дарування, оскільки він знав, що на той момент не є власником будинку №29 по вул.Дружби, а тому не мав права його дарувати синові, а власник даного будинку присутня при цьому не була.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він є сином позивача та рідним братом відповідача. З осені 2005 року у спірному будинку він не проживає. Свідком укладання оспорюваного договору він не був та дізнався про нього у березні 2018 року. Батько йому пояснив, що під час підписання договору помилився, вважаючи що дарує відповідачу житловий будинок по вул.Дружби, 29.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що з 21.09.2015 року працює на посаді сільського голови с.Кулішівка та обставини укладення між сторонами договору дарування житлового будинку йому не відомі. До березня 2018 року сторони мирно жили однією сімєю в житловому будинку по вул.Дружби, 31, а потім між ними розпочалися міжусобиці.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є бувшою дружиною позивача (шлюб розірвано в травні 2018 року) та матірю відповідача і проживає в будинку по вул.Дружби, 31. На момент укладення між сторонами оспорюваного договору в сімї існувала нормальна доброзичлива обстановка. Відповідач тоді одружився та збирався перейти жити в будинок батьків дружини, і щоб не допустити цього, ОСОБА_1 сказав, що він бажає оформити договір дарування будинку на сина ОСОБА_3, щоб той залишився проживати в ньому з дружиною. На той момент у них з бувшим чоловіком був в наявності ще один недобудований житловий будинок на новому плані в с.Кулішівка. З метою реалізації задуманого позивачем, вони втрьох поїхали до нотаріуса ОСОБА_10, яка розяснила ОСОБА_1, що якщо ним буде укладено договір дарування будинку, то будинок повернути назад він вже не зможе за будь-яких обставин. Позивач сказав, що все сказане добре розуміє, однак відбирати будинок від свого сина він не буде. Нотаріус розяснила бувшому чоловікові, які документи необхідно зібрати і принести, для оформлення договору. Продовжуючи бажати оформити договір дарування, позивач звернувся в ОСОБА_5 БТІ, для отримання рекомендованої нотаріусом довідки та привозив додому спеціаліста БТІ, для проведення відповідних обстежень. Після цього чоловік отримав в БТІ відповідну довідку. Також, позивач отримав необхідні довідки в сільській раді. Після цього вона, бувший чоловік та син знову поїхали до нотаріуса, для оформлення договору. Остання знову розяснила чоловікові, що якщо він підпише договір дарування, то власником будинку стане син, однак він твердо погодився укласти даний договір, розуміючи його зміст. Під час підписання договору між чоловіком та сином жодних домовленостей про здійснення догляду, чи будь-яких інших домовленостей, не було. Як на час укладання договору, так і по даний час у власності ОСОБА_3 жодних інших будинків не було. Через три місяці після того, як був укладений договір дарування, вони, сімєю, спільно сплатили ОСОБА_7 за 5 тис. грн. за належний їй аварійний будинок по вул.Дружби, 29, однак право власності на даний будинок не переоформили. У червні 2006 року, коли позивач і вона перебували на роботі за межами місця проживання, право власності на будинок по вул.Дружби, 29 власник ОСОБА_7 переоформила на ОСОБА_3 В даний час відповідачем аварійний будинок знесено та побудовано фундамент на новий будинок. Крім того, в 2007 році померла тітка відповідача, після якої він на підставі заповіту успадкував житловий будинок, в якому на даний час ніхто не проживає. Спір між сторонами розпочався в 2018 році, коли старший син позивача та брат відповідача ОСОБА_12 розвівся зі своєю дружиною, перейшов жити до них та почав запевняти позивача, що знає як відповідача вигнати з будинку, щоб він перейшов жити в нього. ОСОБА_12 почав сваритися та битися з ОСОБА_3, заявивши, що або «посадить», або вбє його, а позивач прийняв сторону старшого сина.

Заслухавши сторони та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав:

Щодо зазначеної в позовній заяві підстави позову вчинення оспорюваного правочину під впливом помилки.

В позовній заяві позивач, зазначаючи що вчинив оспорюваний правочин під впливом помилки, зазначив, що в момент його вчинення він вважав, що підписує у нотаріуса на свій будинок заповіт або договір довічного утримання, хоч за віком та станом здоровя такого утримання не потребував.

Під час судового розгляду пояснення позивача різняться: спочатку позивач пояснював, що він вважав, що підписує договір дарування відповідачеві будинку по вул.Дружби, 29, визнаючи що власником даного будинку він не був. Потім позивач пояснював, що він вважав, що підписує договір купівлі-продажу даного житлового будинку, визнаючи що під час укладення договору в нотаріальній конторі власник будинку ОСОБА_7 була відсутня.

Тобто, позивач дає суду різні, суперечливі пояснення щодо природи правочину, який укладав, що свідчить про нещирість його пояснень, направлених на досягнення будь-яким способом позитивного, для нього, результату розгляду справи.

З матеріалів нотаріальної справи по посвідченню оспорюваного договору судом встановлено, що з 13.03.2006 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: вул.Дружби, 31 в с.Кулішівка Сокирянського району Чернівецької області і його право власності було зареєстровано в ОСОБА_5 філії Чернівецького КОБТІ за №14120255.

Як вбачається із п.1 договору дарування житлового будинку, посвідченого 11.04.2006 року державним нотаріусом Сокирянськогої державної нотаріальної контори ОСОБА_10 (надалі договір дарування), ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться с.Кулішівка, по вул.Дружби, 31 Сокирянського району Чернівецької області.

П.2 договору дарування передбачено, що дар цей сторони оцінюють в сумі 45149 грн.

П.5 договору дарування передбачено, що Дарувальник та Обдарований підтверджують, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотну умови.

Пленум Верховного Суду України в п.19 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами, зокрема, є вік позивача, його стан здоровя, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 16.03.2016 року у справі №6-93цс16.

В судовому засіданні позивач визнав факт підписання особисто ним оспорюваного договору. Також зазначив, що не памятає, чи читав текст договору перед підписанням. Пояснив, що він має повну загальну середню освіту, не хворіє на психічні хвороби, тому здатний був прочитати і зрозуміти написане, а обставини, які б перешкоджали йому прочитати текст договору, були відсутні. Однак, довіряючи дружині та сину, він не побажав перевірити зміст договору, який підписував, вважаючи, що підписує договір дарування іншого будинку, розташованого по вул.Дружби, 29 в с.Кулішівка, за який трохи раніше розрахувався з його власницею. При цьому, визнав, що на момент підписання оспорюваного договору власником будинку №29 по вул.Дружби документально він не був.

Суд вважає такі пояснення позивача ОСОБА_1 нещирими, оскільки вони спростовуються наступними наявними в нотаріальній справі по посвідченню оспорюваного договору доказами:

Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно №10077414 про право власності позивача на житловий будинок по вул.Дружби, 31 в с.Кулішівка, який виданий ОСОБА_5 філією ЧКОБТІ для предявлення нотаріусу на підставі заяви власника ОСОБА_1 та дійсний протягом трьох місяців.

Довідками, виданими виконкомом Кулішівської сільської ради №№960, 961 від 2006 року позивачу ОСОБА_1 про склад його сімї та наявність земельної ділянки.

Карткою фізичної особи-платника податків №4955 від 31.07.2002 року на імя ОСОБА_1

Квитанціями №№К15/61, К15/63, К15/64 від 11.04.2006 року про сплату ОСОБА_1 державного мита за посвідчення нотаріусом договору, а також за отримання витягів із державних реєстрів щодо належного йому житлового будинку, який є предметом договору.

Тобто, всі зазначені вище докази вказують на те, що ОСОБА_1 на момент посвідчення оспорюваного правочину мав волевиявлення на його вчинення, оскільки отримував в відповідних підприємствах, установах, організаціях необхідні конкретно для цього документи та сплачував необхідні для цього витрати.

Крім того, текст договору викладений чітким, розбірливим шрифтом, формулювання в ньому, у тому числі і адреса будинку, який є предметом дарування, викладені зрозуміло. ОСОБА_1 зазначив свої прізвище, імя та по-батькові і проставив свій підпис в графі «Дарувальник», розуміючи що дане слово не є ідентичним слову «Покупець» чи «Заповідач».

Крім того, як видно із пояснень позивача, помилка щодо обєкту правочину, яка мала місце на момент укладання оспорюваного договору, позивачем допущена внаслідок власного недбальства та небажання прочитати зміст договору, за відсутності обєктивних причин, що унеможливили його прочитання та розуміння його змісту в частині адреси місцезнаходження предмету договору.

Суд з показань в судовому засіданні свідка ОСОБА_6 вважає встановленою ту обставину, що на момент укладення оспорюваного правочину позивачем не було придбано будинок по вул.Дружби, 29, а з власником ОСОБА_7 сімя розрахувалася в червні 2006 року. Як наданою позивачем копією розписки ОСОБА_7 від 19.07.2018 року, так і іншими доказами показання даного свідка не спростовані.

Таким чином, суд вважає встановленою ту обставину, що на день укладення договору дарування ОСОБА_1 не сплатив власнику ОСОБА_7 кошти за будинок №29 по вул.Дружби, не був власником даного будинку, тому не мав підстав вважати, що має право розпоряджатися ним, даруючи його синові.

Крім того, за відсутності в нотаріальній конторі в момент посвідчення договору власника будинку №29 по вул.Дружби ОСОБА_7, позивач не мав жодних підстав вважати, що підписує у нотаріуса договір купівлі-продажу у останньої будинку, за відсутності власника.

Щодо зазначеної в позовній заяві підстави позову вчинення оспорюваного правочину під впливом обману.

В позовній заяві позивач не зазначив, зі сторони кого та в якій частині мав місце обман, в чому він полягає та з врахуванням яких фактичних обставин він діяв під час укладання договору під впливом такого обману.

Будь-яких заяв про зміну чи уточнення підстав позову під час розгляду справи позивач до суду в даній частині не подавав.

Суд вважає, що причиною звернення позивача до суду з даним позовом послужила наявність виниклих між сторонами в 2018 році неприязних відносин, що спричинили сварки та бійки та викликали у позивача бажання повернути собі подарований відповідачу будинок.

Таким чином, позивач не довів в суді обґрунтованість своїх, зазначених в позовній заяві позовних вимог як з підстав укладення оспорюваного договору внаслідок помилки, так і під впливом обману, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити, за їх безпідставністю.

Що стосується заяви відповідача та його представника про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Ст.256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а ст.257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що про укладення оспорюваного договору він дізнався тільки в 2018 році, під час однієї із сварок з відповідачем, оскільки такі твердження спростовуються сукупністю досліджених судом зазначених вище доказів.

Таким чином, судом встановлено, що про укладення оспорюваного договору дарування позивач дізнався в день його укладення 11.04.2006 року, позовну заяву до суду він подав 28.05.2018 року, тобто з порушенням передбаченого ст.257 ЦК України строку позовної давності, про його поновлення суд не просив.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні подали заяву про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Згідно ч.4 ст.268 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Таким чином, є всі передбачені законом підстави для відмови в задоволенні позовних вимог у звязку з спливом позовної давності.

Однак, оскільки, судом встановлено, що позов про визнання недійсним договору дарування житлового будинку позивачем ОСОБА_1 предявлено до відповідача ОСОБА_3 необґрунтовано, в задоволенні позовних вимог слід відмовити в цілому саме за безпідставністю.

Арешт на належний відповідачу ОСОБА_3 житловий будинок, розташований за адресою: вул.Дружби, 31 в с.Кулішівка Сокирянського району Чернівецької області, накладений ухвалою судді Сокирянського районного суду Ратушенка О.М. від 15.05.2018 року, у відповідності до положень ч.9 ст.158 ЦПК України, слід скасувати.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень ч.1 ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача.

Докази на підтвердження факту понесення судових витрат відповідач до суду не подав.

Керуючись ст.ст.263, 265, 268, 273, 354, п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Арешт на належний відповідачу ОСОБА_3 житловий будинок, розташований за адресою: вул.Дружби, 31 в с.Кулішівка Сокирянського району Чернівецької області, накладений ухвалою судді Сокирянського районного суду Ратушенка О.М. від 15.05.2018 року - скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Сокирянський районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Сокирянського

районного суду ОСОБА_13.

Повний текст рішення підписано головуючим 22.10.2018 року.