Провадження № 2/521/4094/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Мазун І.А.,

за участю секретаря судового засідання Кіліян О.В.

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності,

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності та просить суд визнати право особистої приватної власності на нежитлове приміщення перукарні, загальною площею 40,5 кв.м., основною площею 31,6 кв.м., розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Івана та ОСОБА_3 (колишня Гайдара), 15, за ОСОБА_1.

Свої вимоги вмотивовує тим, що 03.10.1997р. між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який за рішенням суду від 07.06.2018 р. було розірвано. В період шлюбу, а саме 11.10.2001р. нею було придбано приміщення загальною площею 40,5 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Івана та ОСОБА_3 (Гайдара), 15, на яке їй було видано свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення перукарні. Незважаючи на факт придбання даного майна за час шлюбу, позивач зазначала, що дане приміщення було придбано за кошти, які не були спільними коштами подружжя, належали їй особисто, як подарунок від батьків. У звязку з чим, він вимушена звернутися до суду з відповідним позовом.

Позивач у підготовче судове засідання не зявилася, однак надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач у підготовче судове засідання не зявився, однак в матеріалах справи міститься його заява, яка нотаріально посвідчена, та в якій він зазначає, що позовні вимоги визнає та просить розглядати справу за його відсутності.

Відповідно до ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та перевіривши обставини справи письмовими доказами, та з урахуванням визнання позовних вимог відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступними обставинами.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 р. шлюб, який зареєстровано 03.10.1997р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення перукарні від 11.10.2010р. позивачці на праві приватної власності належить обєкт за адресою: м. Одеса, вул. Івана та ОСОБА_3 (раніше Гайдара), 15, що в цілому складається з приміщень площею 40,5 кв.м., основною площею 31,6 кв.м. (а.с. 8)

Вищезазначене підтверджується і витягом про державну реєстрацію прав від 02.11.2010р. (а.с. 7)

Проте обєкт за адресою: м. Одеса, вул. Івана та ОСОБА_3 (раніше Гайдара), 15, було набуто ОСОБА_1, за її особисті кошти, які було отримано в дарунок від батьків, що не спростовується відповідачем у справі.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Засадами ст. 15 ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.

Згідно з п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1 ст. 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17).

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов'язаний з'ясувати, чи це майно може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Після всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної заяви, так як це підтверджується зібраними по справі письмовими доказами, визнання відповідачем позову, та іншими доказами, що наявні в матеріалах справи, а тому позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 57, 60, 65 СК України, ст.15, 263, 328, 368 ЦК України, ст.ст. 12, 80, 81, 82, 258,259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності задовольнити.

Визнати право особистої приватної власності на нежитлове приміщення перукарні, загальною площею 40,5 кв.м., основною площею 31,6 кв.м., розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Івана та ОСОБА_3 (колишня Гайдара), 15, за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрована: 65039, м. Одеса, вул. Шклярука, 7-В).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А. МАЗУН