Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 645/4438/16-ц

провадження № 61-12032св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Харківський національний медичний університет,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Харківського національного медичного університету на рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2017 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2016 року Харківський національний медичний університет (далі - ХНМУ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов'язаних з навчанням. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ХНМУ посилався на те, що 12 серпня 2009 року між ОСОБА_1 (після одруження змінила прізвище на ОСОБА_1) та ним в особі ректора Лісового В. М. була укладена угода № 090264 про підготовку фахівця з вищою освітою. Наказом ХНМУ від 25 червня 2015 року № 280-с ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію «Лікар» за спеціальністю «Педіатрія». На підставі направлення на роботу від 16 березня 2015 року № 44 відповідач взяла на себе зобов'язання прибути після закінчення університету до Комунального закладу «Охтирська центральна районна лікарня» Управління охорони здоров'я Сумської обласної державної адміністрації (далі - КЗ «Охтирська ЦРЛ») 01 серпня 2015 року та відпрацювати на посаді лікаря-педіатра, однак ОСОБА_1 не прибула до місця роботи за направленням. За таких обставин відповідач зобов'язана відшкодувати вартість навчання в університеті в порядку, встановленому законодавством України. Враховуючи наведене, ХНМУ просив стягнути з ОСОБА_1 вартість навчання у розмірі 124 386,02 грн та судові витрати.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 29 березня 2017 року у складі судді Іващенко С. О. позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ХНМУ заборгованість у розмірі 124 386,02 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконала в добровільному порядку умови угоди, укладеної з позивачем 12 серпня 2009 року, на вимоги ХНМУ прибути до призначеного місця працевлаштування та повернути вартість навчання в університеті не відреагувала.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 29 березня 2017 року скасовано. У задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ХНМУ не можна вважати належним позивачем, оскільки законодавство не передбачає повноважень вищого навчального закладу вимагати від випускників відшкодування витрат на навчання.

У травні 2017 року ХНМУподав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2017 року, а рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Касаційна скарга ХНМУмотивована безпідставністю висновку апеляційного суду про те, що він є неналежним позивачем, так як угода про навчання, умови якої не виконала ОСОБА_1, була укладена сторонами у справі, а тому відповідно до законодавства витрати, пов'язані з навчанням, підлягають стягненню на його користь.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито провадження у цій справі, а ухвалою від 12 жовтня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення і просив відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що висновки, викладені в рішенні суду апеляційної інстанції, узгоджуються із судовою практикою та рішенням Конституційного Суду України від 04 березня 2004 року у справі № 5-рп/2004. Позивачем не доведено право на звернення з цим позовом у своїх інтересах або в інтересах держави та не зазначено підстав стягнення грошових коштів на свою користь, оскільки доказів того, що він є розпорядником бюджетних коштів суду не подано. Твердження позивача про неприбуття ОСОБА_1 на роботу до КЗ «Охтирська ЦРЛ» не відповідають дійсності, оскільки відповідач з'явилася до вказаної лікарні, однак їй було відмовлено у працевлаштуванні через відсутність вакансії, про що було повідомлено позивачу. Крім того, угода від 12 серпня 2009 року не відповідала вимогам чинного на той час законодавства, а вартість навчання є необґрунтованою і неправильно розрахованою.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 лютого 2018 року справу № 645/4438/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V цього Кодексу.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду у повній мірі не відповідає.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України (в редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судами встановлено, що 12 серпня 2009 року між ОСОБА_1 (після зміни прізвища ОСОБА_1) та ХНМУ в особі ректора Лісового В.М. була укладена угода № 090264 про підготовку фахівця з вищою освітою.

Додатковою угодою від 04 вересня 2013 року № 1 сторони внесли зміни до угоди від 12 серпня 2009 року № 090264.

Відповідач взяла на себе зобов'язання прибути після закінчення університету на місце направлення у термін, визначений у направленні, і відпрацювати не менше трьох років (пункт 2.2. угоди з урахуванням внесених змін).

Наказом від 25 червня 2015 року № 280-с ХНМУ ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію «Лікар» за спеціальністю «Педіатрія».

На підставі направлення на роботу від 16 березня 2015 року № 44, виданого за підписом директора Департаменту кадрового менеджменту, освіти і науки Міністерства охорони здоров'я України, оформленого на підставі рішення комісії з працевлаштування, ОСОБА_1 надала згоду прибути до КЗ «Охтирська ЦРЛ» на місце роботи 01 серпня 2015 року та відпрацювати на посаді лікаря-педіатра три роки.

28 вересня 2015 року директором навчально-наукового інституту післядипломної освіти відповідачу направлено лист № 206/016 з пропозицією повідомити про причини відсутності за місцем направлення на роботу лікарем-педіатром КЗ «Охтирської ЦРЛ» .

16 жовтня 2015 року директором навчально-наукового інституту післядипломної освіти відповідачу направлено повторний лист № 208/016 з пропозицією терміново до 23 жовтня 2015 року прибути до Навчально-наукового інституту післядипломної освіти ХНМУ.

На запит ХНМУ щодо прибуття випускників 2015 року до місця працевлаштування Управління охорони здоров'я Сумської обласної державної адміністрації листом від 03 вересня 2015 року повідомило, що ОСОБА_1 до інтернатури не приступила.

08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 надіслала ХНМУ лист КЗ «Охтирська ЦРЛ» від 27 липня 2015 року № 2210/6 за підписом головного лікаря Збаражського П. П., в якому повідомлялося, що станом на 27 липня 2015 року в КЗ «Охтирська ЦРЛ» відсутня вакантна посада лікаря-інтерна педіатра.

01 червня 2016 року ХНМУ направило відповідачу лист-вимогу, з якого вбачається, що станом на 01 червня 2016 року ОСОБА_1 не прибула на місце роботи, хоча взяла на себе зобов'язання прибути після закінчення університету на місце працевлаштування та відпрацювати не менше трьох років.

Вартість додипломної підготовки в університеті за період навчання з 01 вересня 2009 року по 26 червня 2015 року за спеціальністю «Педіатрія» складає 73 150 грн (наказ ХНМУ від 30 квітня 2009 року № 159 «Про затвердження вартості навчання вітчизняних студентів набору 2009 року»).

Згідно з довідкою ХНМУ від 01 вересня 2016 року № 374/22 про суми нарахованої та виплаченої стипендії ОСОБА_1 за період навчання з 01 вересня 2009 року по 26 червня 2015 року в ХНМУ їй нарахована та виплачена стипендія у розмірі 51 236, 02 грн.

Скасовуючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що законодавство не передбачає повноважень вищого навчального закладу вимагати від випускників відшкодувати витрати на навчання.

Такий висновок є безпідставним, оскільки договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства охорони здоров'я України укладався між вищим навчальним закладом в особі його ректора і особою, зарахованою на навчання - ОСОБА_1, який є цивільно-правовим договором. При цьому Міністерства охорони здоров'я України стороною угоди не було. Розпорядником коштів, які виділяються з бюджету для підготовки спеціалістів управління охорони здоров'я, є університет, а кошти, які просив стягнути позивач з відповідача, відшкодовуються Міністерством охорони здоров'я України або підпорядкованим йому підрозділом, яким у даному випадку виступає університет. Вказане узгоджується з пунктом 3.3. укладеної між сторонами угоди від 12 серпня 2009 року № 090264, за яким усі спірні питання, що можуть виникати між сторонами, вирішуються в судовому порядку.

Таким чином, рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову з наведених підстав є помилковим та підлягає скасуванню.

Наведені у запереченні на касаційну скаргу доводи не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, - визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (що була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 12 серпня 2009 року№ 090264), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року №77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 12 серпня 2009 року№ 090264) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 року № 367.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії (стаття 8), суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»).

Частиною третьою статті 8 ЦПК України 2004 року встановлено, що у разі виникнення сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Відповідно до статті 150 Конституції України виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України.

Враховуючи викладене, суд не може, застосувавши статтю 43 Конституції України як норму прямої дії, водночас визнати неконституційними норми частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», пункту 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пункту 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992, оскільки вирішення питання про їхню конституційність є юрисдикцією Конституційного Суду України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 882 від 12 липня 2004 року «Про питання стипендіального забезпечення» передбачено, що стипендія виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата.

Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 року № 367, встановлено обов'язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і одержану стипендію.

Доданий до позовної заяви розрахунок витрат на утримання одного студента дає підстави зробити висновок про правомірність такого нарахування. Доказів на спростування цього розрахунку матеріали справи не містять.

Посилання відповідача на відсутність станом на 27 липня 2015 року в КЗ «Охтирська ЦРЛ» вакантної посади лікаря-інтерна педіатра є неспроможним, оскільки згідно з направленням на роботу від 16 березня 2015 року № 44 ОСОБА_1 зобов'язалася прибути на місце роботи 01 серпня 2015 року. Доказів відсутності вакантної посади станом на 01 серпня 2015 року суду не надано. Крім того, відповідач не відреагувала на вищезгаданий лист ХНМУ від 16 жовтня 2015 року № 208/016 і до 23 жовтня 2015 року не прибула до Навчально-наукового інституту післядипломної освіти ХНМУ для вирішення питання про її працевлаштування.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд не з'ясував фактичних обставин справи та не дав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, у зв'язку із чим скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 413 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ХНМУ сплатив 2 248,86 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Харківського національного медичного університету задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2017 року скасувати, а рішення Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 29 березня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківського національного медичного університету 2 248 (дві тисячі двісті сорок вісім) грн 86 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик