Справа №: 398/4272/17
провадження №: 2/398/848/18
РІШЕННЯ

Іменем України

"05" жовтня 2018 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі судді Орловського В.В. з участю секретаря судового засідання Колісник О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Олександрія цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, предсавник ОСОБА_2, до ОСОБА_3, представник ОСОБА_4, про визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

18 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що зазначена квартира була придбана у період шлюбу з відповідачем ОСОБА_3, але за її власні кошти, оскільки на час придбання цієї квартири відповідач відбував покарання у вигляді позбавлення волі.

У відзиві відповідач заперечує проти задоволення позову та посилається на те, що відповідач не подала доказів на підтвердження факту придбання нею спірної квартири за рахунок коштів, які належали їй особисто. Натомість факт придбання квартири, яка є предметом позову, за кошти подружжя підтверджується такими обставинами: по-перше час, що минув з моменту засудження відповідача до покарання у вигляді позбавлення волі до моменту придбання ОСОБА_1 зазначеної квартири становить трохи більше чотирьох місяців та є об'єктивно недостатнім для накопичення позивачем коштів для придбання квартири, по-друге, ОСОБА_3, перебуваючи у місцях позбавлення волі, видав ОСОБА_1 довіреність на продаж належної йому квартири АДРЕСА_2, по-третє, норми статей 24-11 КпШС, які підлягають застосуванню у цій справі, оскільки спірні правовідносини виникли у 2001 році, не передбачали можливості визнання набутого під час шлюбу майна особистою приватною власністю одного з подружжя.

У відповіді на відзив позивач зазначила, що кошти для придбання квартири №33, яка є предметом спору, вона отримала за рахунок продажу власної квартири АДРЕСА_4, а також за рахунок наданої їй ОСОБА_5 позики у сумі 9000 гривень.

Ухвалою суду від 19 березня 2018 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано з КП "Олександрійське МБТІ" документи або належним чином завірені копії, що підтверджують перехід права власності на квартиру АДРЕСА_2 від ОСОБА_3 до іншої особи.

Ухвалою суду від 13 квітня 2018 року задоволено клопотання позивача та витребувано з КП "Олександрійське МБТІ" належним чином завірену копію договору купівлі-продажу та інші документи або належним чином завірені копії, що підтверджують перехід права власності на квартиру АДРЕСА_4, яку у грудні 2000 року відчужувала продавець ОСОБА_6.

У судовому засіданні позивач та її представник адвокат ОСОБА_2 підтримали позов із зазначених у ньому підстав. Представник наголосив на тому, що оскільки квартира придбана під час перебування відповідача у місцях позбавлення волі і оскільки ця квартира придбана за кошти від продажу власної квартири позивача, а також за кошти, які вона взяла у борг. Тому позивач та її представник вважають, що ця квартира є особистою приватною власність позивача. Спірна квартира була придбана за 9 тисяч гривень, власна квартира позивача була продана за 6 тисяч гривень плюс 9000 гривень позивач взяла у борг. Кошти, отримані від продажу належної відповідачу квартири, а саме 800 доларів були витрачені таким чином: половина пішла на оплату боргів з комунальних послуг за продану квартиру відповідача і решта були передані відповідачу, оскільки він у той час відбував покарання у потребував цих коштів для забезпечення своїх потреб у місцях позбавлення волі. Причин з яких у договорі продажу квартири відповідача зазначено вдвічі більшу суму продажу, ніж та, про які стверджує позивач, вона не змогла пояснити.

Представник відповідача заперечував проти позову з підстав зазначених у відзиві. Окремо наголосив на відсутності допустимих і достатніх доказів, які підтверджують придбання спірної квартири за особисті кошти позивача. Також представник поставив під сумнів достовірність наданої позивачем боргової розписки, клопотань про проведення відповідної експертизи не подавав. Також у договорі зазначено, що квартира придбана за 1 тисячу гривень, хоча у судовому засіданні усно стверджує, що заплатила 9 тисяч. Також представник посилається те те, що позивач за дорученням відповідача продала належну йому до шлюбу квартиру. Також посилається на те, що КпШСУ у ст 22, 24 не передбачає можливості визнання набутого за час шлюбу майна об'єктом особистої приватної власності.

Заслухавши учасників справи, дослідивши надані суду докази, суд встановив такі обставини і дійшов таких висновків.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 8 жовтня 1993 року, виданого Олександрійською міською радою згідно ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" ОСОБА_3 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2.

18 листопада 1997 року згідно ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" виконком Олександрійської міської ради видав свідоцтво про право власності на житло, за яким ОСОБА_1 та члену її сім'ї ОСОБА_8 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_4.

1 березня 2000 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 уклали шлюб. Це підтверджується наданою суду копією свідоцтва про одруження, виданого 1 березня 2000 року у палаці урочистих подій Олександрійської міської ради.

28 грудня 2000 року ОСОБА_1 дала ОСОБА_5 боргову розписку про те, що вона взяла у нього у борг 9000 гривень на купівлю квартири за адресою АДРЕСА_1, та взяла зобов'язання повернути борг 28 червня 2001 року. Під цією розпискою розміщена розписка ОСОБА_5 про те, що він 25 червня 2001 року отримав гроші у сумі 9000 гривень.

Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_5 повідомив, що він знайомий позивачем ОСОБА_1, вона є його другом дитинства, відповідача ОСОБА_3 свідок бачив, але особисто з ним не знайомий. Свідок пояснив, що ОСОБА_1 брала у свідка у борг кошти у сумі 9000 гривень для придбання квартири. Вона продала власну квартиру і хотіла придбати іншу, на придбання якої у неї не вистачало коштів. Наприкінці 2000 року після 21 грудня і до Нового року свідок дав їй у борг 9000 гривень для придбання квартири, які вона на початку літа 2001 році повернула.

З 29 серпня 2000 року по 22 серпня 2001 року ОСОБА_3 відбував покарання у виді позбавлення волі. Це підтверджується довідкою №475 від 12 квітня 2001 року, виданою Кагарлицькою виправною колонією Київської області та постановою Кагарлицького районного суду Київської області від 7 серпня 2001 року.

18 грудня 2000 року на Універсальній товарній біржі "Ален" укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_1, яка діяла від свого імені і від імені неповнолітнього ОСОБА_8, продала ТОВ Копманія Департамент" квартиру АДРЕСА_4. У договорі зазначена ціна продажу 9400 грн. Дійсність цього договору ніким не оспорюється.

18 грудня 2000 року на Універсальній товарній біржі "Ален" укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3, від імені якого на підставі дорученні діяла ОСОБА_1, продав ТОВ "Компанія Департамент" квартиру АДРЕСА_3. У договорі зазначена ціна продажу 8300 грн. Цей договір зареєстрований у БТІ і його дійсність ніким не оспорюється.

3 січня 2001 року ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1. У договорі зазначена ціна продажу 1000 грн. Цей договір був зареєстрований у БТІ 10 січня 2001 року. Рішенням Олександрійського міського суду Кіровоградської області від 12 квітня 2007 року зазначений договір визнаний дійсним.

27 листопада 2006 шлюб ОСОБА_3 і ОСОБА_1 розірвано. Це підтверджується відповідною копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Олександрія Олександрійського міськрайонного управління юстиції 27 листопада 2006 року.

Вирішуючи спір, суд застосовує такі норми права.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин (придбання спірної квартири), а саме КпШС України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Також суд виходить з того, що відповідно до зазначених норм КпШС та п. 9 Постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Враховуючи встановлені у справі обставини і зазначені норми прави, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що спірна квартира була придбана за договором купівлі-продажу під час шлюбу. Таким чином відсутні передбачені ст. 24 КпШС підстави для визнання спірної квартири роздільним майном подружжя.

Крім цього, позивачем не доведено, що джерелом придбання спірної квартири, ціна якої відповідно до договору становила 1000 гривень, були кошти, отримані від продажу належного їй до укладення шлюбу майна. Так, після укладення шлюбу ОСОБА_1 взяла у борг 9000 гривень, здійснила продаж двох набутих сторонами до шлюбу квартир, одна з яких належала їй та неповнолітньому ОСОБА_8, ціна продажу 9400 грн., а друга належала чоловіку ОСОБА_3, ціна продажу 8300 гривень. Таким чином лише половина з 9400 грн. була отримана позивачем від продажу належного їй до шлюбу майна, а саме ? частини спірної квартири, яка була придбана ОСОБА_1 18 листопада 1997 року згідно ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду". Суду не надано доказів, що саме ці кошти були витрачені на придбання спірної квартири. Також відсутні докази того, що кошти, які були отримані ОСОБА_1 у борг, є її особистою власністю, оскільки вони були отримані під час шлюбу, борг був повернений також під час шлюбу, відсутні докази того, що кошти, необхідні для повернення боргу, були набуті позивачем за рахунок продажу належного їй до шлюбу майна. Відбування відповідачем ОСОБА_3 покарання у час, коли його дружина придбала спірну квартиру з огляду на норми 22 КпШС не є безумовним доказом того, що ця квартира була придбана за кошти, що були роздільною власністю подружжя. Більш того, до моменту придбання цієї квартири відповідач, перебуваючи у шлюбі, отримав кошти від продажу належної йому до шлюбу квартири, яка відповідно до умов відповідного договору була продана за 8300 гривень. Також відсутні докази того, що ці кошти, які отримав відповідач, були використані на придбання іншого майна. Отже підстави для визнання спірної квартири роздільною власністю подружжя відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 258-273 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, до ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, про визнання майна особистою приватною власністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду у порядку, передбаченому ст. 355 і п.15.5 ч.1 Перехідних положень ЦПК України.

Вступна і резолютивна частина рішення складена у нарадчій кімнаті і проголошена 5 жовтня 2018 року.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2018 року.

Суддя В.В. Орловський