СОЛОМ'ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________________________________________________________________
№2/760/671/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

14 вересня 2018 року в м. Києві

Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретарів Семененко А.Д., Туякбаєвої М.К

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві.

Представники Позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Представник Відповідача: ОСОБА_9

ІІ. Описова частина

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив визнати заповіт, складений їх з Відповідачем померлою матір'ю ОСОБА_10 на користь останнього, недійсним.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги Позивач посилався на те, що 22 лютого 2010 року від імені ОСОБА_10 був складений та посвідчений державним нотаріусом заповіт, яким вона заповідала усе своє майно Відповідачеві.

Позивач наполягає на тому, що на момент складення заповіту від 22 лютого 2010 року ОСОБА_10 страждала на незворотні ураження головного мозку у вигляді інтелектуально-мнестичного зниження, дисциркуляторною атеросклеротичною енцефалопатією ІІ-ІІІ ступеню.

Позивач вказує, що стан здоров'я ОСОБА_10 на момент посвідчення заповіту був настільки важкий, що заповіт нотаріусом посвідчувався у неї вдома.

Позивач також стверджує, що на момент посвідчення заповіту його матері виповнилося 87 років. У зв'язку з віковими змінами та ураженням центральних магістральних судин головного мозку вона страждала на вікову туговухість, втрату пам'яті, головокружіння, мовні порушення. Мати часто не впізнавала близьких.

Відтак, посилаючись на положення ст. 225 Цивільного кодексу України Позивач просив визнати заповіт від 22.02.2010 недійсним.

Ухвалою суду від 15 вересня 2015 року провадження у справі відкрито під головуванням судді Кушнір С.І.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 30.09.2015 справу передано в провадження судді Коробенка С.В., який ухвалою від 12.10.2015 прийняв її до свого провадження.

Під час розгляду справи судом за клопотанням Позивача допитані свідки:

-ОСОБА_11, який пояснив, що ОСОБА_1 є його батьком, а померла ОСОБА_10 є його бабцею. Свідок зазначив, що до 2010 року у ОСОБА_10 погіршились зір та слух, одного разу, як зазначив свідок, вона навіть не впізнала його. Після смерті її чоловіка, який помер взимку 2010 року її стан здоров'я ще більше погіршився, вона перестала упізнавати близьких.

-ОСОБА_12, яка також зазначила, що вона є дочкою ОСОБА_1 Вказала, що її дід ОСОБА_13 помер взимку 2010 року. Пам'ятає, як влітку 2010 року, вже після смерті свого чоловіка, ОСОБА_10 під час сімейних зустрічей була блідою, погано говорила, немогла пересуватись.ю майже нічого не чула.

-ОСОБА_14, яка пояснила, що після смерті свого чоловіка ОСОБА_10 була вже в неадекватному стані, не впізнавала близьких. На уточнююче запитання зазначила, що протягом 2009-2012 років вона дуже рідко бачила померлу та спілкувалася з нею, оскільки до тієї половини будинку, де проживала вона в неї не було доступу.

-ОСОБА_15, яка зазначила, що востаннє бачила ОСОБА_10 на похоронах її чоловіка, і з того часу з нею не спілкувалася.

За клопотанням Відповідача були допитані в якості свідків:

-ОСОБА_16, яка пояснила, що 37 років прожила разом з ОСОБА_10, яка була їй свекрухою. Її чоловік помер у 2010 році, проте вона була морально готова до цього, оскільки вже протягом року той тяжко хворів і не вставав з ліжка. Сама ж ОСОБА_10 скаржилася лише на болі в ногах, проте з головою в неї усе було добре, вона була повністю адекватна. До 2011 року вони навіть жодного разу не викликали швидку допомогу для ОСОБА_10 Старшого свого сина - ОСОБА_1 - померла взагалі не хотіла бачити, оскільки він нічим не допомагав після смерті батька, стосунки з ним були дуже складні. Зазначила, що відносини зі старшим братом чоловіка - ОСОБА_1 - у неї погіршились з 2000 року, коли він з сім'єю переїхав жити у їх будинок. Усю допомогу померлій надавав її молодший син - ОСОБА_2 І саме у ОСОБА_10 виникла ідея скласти заповіт, про що вона повідомила Відповідача і попросила привезти до неї нотаріуса.

-ОСОБА_17, як зазначила суду, що померла ОСОБА_10 була її тіткою, вона була завжди урівноваженою, психічно нормальною, здоровою людиною, на обліку у лікаря психіатра не перебувала. Свідок пояснила, що вона часто спілкувалася з померлою, ходила до них у гості та приймала ОСОБА_10 до себе у гості аж до 2012 року, коли остання вже не могла самостійно пересуватись на значні відстані.

-Свідок ОСОБА_18 зазначила, що Відповідач є його батьком, а ОСОБА_10, відповідно, була її бабцею, з якою та перебувала у дуже близьких стосунках. Зазначила, що стан її здоров'я значно погіршився лише в останній рік її життя. До цього їй було важко після смерті чоловіка в 2010 році, проте вона трималася, вона з нею постійно спілкувався, і та поводилася цілком адекватно, зір у неї був нормальний і чула вона досить добре, хоч і розмовляти з нею треба було голосно. З Позивачем у померлої взагалі не було ніяких стосунків, той нічим і ніколи не допомагав, до неї не приходив, і вона ображалася на нього за це. Протягом останнього року її життя здоров'я ОСОБА_10 стало різко погіршуватись, що впливало в основному на можливість самостійного пересування.

-ОСОБА_19, який зазначив, що Відповідач є його тестем. Вони досить часто - 1-2 рази на тиждень - спілкувалися з ОСОБА_10, в тому числі - в лютому 2010 року, і та була цілком адекватною людиною, хоча після смерті чоловіка і була певною мірою пригніченою, що є нормальним.

Ухвалою від 26 квітня 2016 року в справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза.

23 січня 2017 року до суду надійшов висновок судово-психіатричного експертизи №8 від 06.01.2017.

14 вересня 2018 року судом було відмовлено у призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Позивач та його представники в судовому засіданні, одна з яких - ОСОБА_4 - будучи допитаною в якості свідка, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Посилались на те, що стан психічного здоров'я ОСОБА_10 після смерті її чоловіка ОСОБА_13 02 лютого 2010 року був вкрай незадовільний, оскільки вона дуже переживала таку втрату, перебувала у депресії, стала замкнутою, допускали неадекватні вчинки. Такий стан, як вважає сторона Позивача, заважав їй розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому заповіт, складений через три тижні після смерті чоловіка, очевидно слід визнати недійсним. Сторона Позивача просила критично віднестись до висновку проведеної у справі судово-психіатричної експертизи, оскільки експертами не були досліджені пояснення свідків, допитаних за клопотанням Відповідача, через відсутність технічного запису судового засідання від 29.04.2016. Крім того, на переконання сторони Позивача, експертам не були надані усі медичні документи, які свідчили про стан здоров'я ОСОБА_10, а суд безпідставно, на їх думку, дозволив проводити експертизу на підставі наявних у справі документів.

В останнє судове засідання Позивач та жоден з його численних представників не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. З огляду на стадію розгляду справи, її тривалість та обсяг зібраних у справі матеріалів, суд на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України визнав за можливе закінчувати розгляд справи у відсутність Позивача.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, наполягаючи на тому, що стан здоров'я ОСОБА_10 на момент посвідчення заповіту був цілком нормальним з урахуванням її віку та загальних захворювань (в основному - ніг). В 2009 -2010 роках ОСОБА_10 не перебувала в лікарнях. Відповідач зазначив, що його мама сама наполягала на тому, щоб скласти новий заповіт, у зв'язку з чим він організував приїзд нотаріуса до них додому, проте жодним чином не впливав на зміст заповіту та не був присутнім при його складанні. Відповідач зазначив, що в останні роки саме він з дружиною піклувалися про матір і батька, а після його смерті оплатити усі витрати на поховання та встановлення пам'ятнику, в той час як Позивач лише насміхався з них. Мати все це бачила, а тому, мабуть, і вирішила скласти новий заповіт. На момент складення заповіту в неї були проблеми лише з ногами, а читати і писати вона цілком була спроможна. Туговухість, на яку посилається Позивач не заважала їй дивитись телевізор.

Від державного нотаріуса Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Бодак О.М. на пропозицію суду надійшли письмові пояснення з приводу обставин посвідчення заповіту від 22.02.2010, в яких вона зазначила про те, що конкретних обставин вона не пам'ятає, проте зазначила, що під час розмови з ОСОБА_10 будь-яких сумнівів у її дієздатності в неї не виникало. Якихось особливостей в поведінці вказаної громадянки, які б свідчили про перебування її в стані, що не дозволяє правильно розуміти значення своїх дій чи керувати ними, вона не помітила. ОСОБА_10 відповідала на запитання, прочитала заповіт та власноручно зробила на ньому запис.

ІІІ. Мотивувальна частина

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в позові, виходячи з наступного

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10. (т.1, а.с.6).

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_13 є синами померлої. (т.1, а.с.69, 80)

З матеріалів справи вбачається, що 22 лютого 2010 року ОСОБА_10 було складено заповіт, згідно з яким вона заповідала все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, ОСОБА_2. (т.1, а.с.78).

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Зі змісту заповіту, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що він був прочитаний ОСОБА_10, про що вона особисто здійснила запис у ньому.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року N 6-9цс12, ухваленої у порядку перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2011 року, виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до висновку проведеної у справі судово-психіатричної експертизи № 8 від 06.01.2017 ОСОБА_10 на момент посвідчення оспорюваного заповіту від 22.02.2010 психічних розладів не виявляла, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1, а.с.208-210).

Зазначена експертиза була проведена на підставі наявної у справі медичної документації, яка витребовувалася судом з різних медичних установ, зазначених як експертом, так і стороною Позивача. Експертом також були досліджені показання свідків, допитаних саме заклопотанням Позивача у підтвердження її вимог.

У своєму висновку експертна комісія зазначила, що посилання Позивача ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_21 та ОСОБА_15 на те, що підекспертна на початок 2010 років внаслідок «вікового одряхління, переживань з приводу смерті чоловіка», почала виявляти суттєві психічні і поведінкові порушення психоорганічного характеру у вигляді малопродуктивності мовного контакту з оточуючими, суттєвих розладів пам'яті, малоактивності поведінки, неспроможності до побутового самообслуговування не знаходять відповідного документального підтвердження стосовно періоду часу, що цікавить суд (22.02.2010), оскільки експертам не надано медичної документації підекспертної за відповідний період часу.

Через технічну несправність обладнання, за допомогою якого здійснювалася технічна фіксація судового засідання 26.04.2016, експертами не були досліджені показання свідків, допитаних у вказаному засіданні, проте зазначені свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 були допитані саме за клопотанням Відповідача, і їх показання спростовували підстави заявлених позовних вимог.

Довідка Київської міської клінічної лікарні №4 №117 від 12.02.2014, на яку в основному посилається Позивач, щодо наявності у ОСОБА_10 «дисциркуляторної атеросклеротичної гіпертонічної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст., інтелектуально-мнестичного зниження, вікової туговухості» стосується періоду її лікування в травні 2012 року, тобто за три місяці до її смерті і два роки після посвідчення заповіту. (Том 1, а.с. 13)

Матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_10 зазначених захворювань в лютому 2010 року, а будь-які припущення не можуть покладатися в основу судового рішення.

Натомість, згідно з довідкою Київського міського психоневрологічного диспансеру №5 ОСОБА_10, 1923 року народження, в Диспансері на обліку не перебувала, за медичною допомогою не зверталася, амбулаторна карта відсутня. (Том 1, ас. 61)

Таким чином, будь-яких доказів, які безперечно б свідчили про явні психічні розлади ОСОБА_10 в момент посвідчення заповіту від 22.02.2010, неадекватну поведінку, інші обставини щодо перебування її в стані, в якому вона не могла розуміти значення своїх дій, Позивачем не надано.

Суд критично ставиться до твердження Позивача про те, що померла матір ніколи не мала наміру заповідати все своє майно лише молодшому сину з огляду на те, що в матеріалах справи наявна копія заповіту ОСОБА_10 від 28 березня 2007 року, в якому вона також більшу частину (3/4 на будинок та автомобіль) свого майна заповідала саме ОСОБА_2, в той час як старшому сину - ОСОБА_1 - заповідала лише 1/4 частину будинку. Такі обставини свідчать про те, що волевиявлення ОСОБА_10 на вчинення заповіту на користь Відповідача не було спонтанним, прихильність до нього в питанні розподілу спадкового майна після себе у неї сформувалась заздалегідь. (Том 1, а.с 37)

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторона Позивача не надала суду достатніх доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_10 станом на день посвідчення заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З огляду на викладене підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає.

ІV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві відмовити.

2.Судові витрати покласти на Позивача.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_1, зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1;

Відповідач: ОСОБА_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_2;

Третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, адреса: м. Київ пров. Музейний, 2-Д.

Суддя: