КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/5826/17 Суддя-доповідач Олійник В.І.
Провадження № 22-ц/824/584/2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 жовтня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Оріхівській З.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 22 травня 2018 року у складі судді Гончарука В.П. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та надання дозволу на виготовлення проїзного документа, -

в с т а н о в и в :

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом про визначення місця проживання дитини, який обгрунтовував тим, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_3 від 21 травня 2005 року і від шлюбу у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У зв'язку з погіршенням стосунків від 2011 року сторони стали проживати окремо та у них фактично були припинені сімейні стосунки.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року шлюб між ними було розірвано.

З часу припинення сімейно - шлюбних відносин у сторін не виникало труднощів з вихованням та утриманням сина і за домовленістю син проживав разом з матір'ю, а позивач надавав дозволи на виїзд сина на відпочинок за кордон, як відповідачці так і близьким своїм родичам та відповідачки.

Після народження у відповідачки другої дитини в 2015 році, позивач ОСОБА_2 став більше часу проводити зі своїм сином ОСОБА_4, але від 2016 року відповідачка без погодження з ним змінила місце навчання сина ОСОБА_4 та перевела його до гімназії №48.

Також влітку 2016 року ОСОБА_3 звернулася до позивача з проханням про надання дозволу на виїзд їх спільного сина ОСОБА_4 терміном на 4 роки до Французької Республіки, мотивуючи це тим, що вона працевлаштувалася в посольстві України та бажає, щоб їх син проживав зазначений термін разом з нею та молодшим своїм братом в місті Парижі на час її відрядження до Французької Республіки.

Проте, не отримавши повної відповіді від відповідачки щодо умов проживання, навчання, виховання їх спільного сина на території Французької Республіки він відмовив у задоволенні її прохання.

Після цього ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про виїзд дитини за кордон до Французької Республіки без згоди батька.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 22 листопада 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

У листопаді 2016 року відповідачка виїхала в довгострокове відрядження до Французької Республіки терміном на 4 роки.

Неповнолітній ОСОБА_4 став проживати разом з бабусею та дідусем зі сторони відповідачки.

З врахуванням того, що неповнолітній ОСОБА_4 позбавлений можливості батьківського піклування та турботи, тому ОСОБА_2 просив суд визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з ним (батьком) за адресою АДРЕСА_1.

Під час судового розгляду позивач та його представник наполягали на задоволенні позову з обставин, викладених в позовній заяві, і при при цьому вказували на те, що позивач проти того, щоб його син виїхав на тимчасове проживання до Французької Республіки за місцем проживання матері, так як в даному випадку саме позивач буде позбавлений можливості приймати участь у вихованні свого сина та спілкуванні з ним, що призведе до негативних наслідків.

В ході судового розгляду також було встановлено, що цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 20.11.2017 року була залишена без розгляду відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України ( редакція 2004 року)

Під час судового розгляду в рамках даної справи представник ОСОБА_7 звернулася із зустрічним позовом в інтересах ОСОБА_3 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та надання дозволу на виготовлення проїздного документа.

Вимоги за зустрічним позовом обгрунтовані тим, що із-за довготривалого відрядження ОСОБА_3 до Французької Республіки у зв'язку з працевлаштуванням до посольства України постала нагальна потреба в оформленні пакету документів для виїзду за кордон їхнього з відповідачем спільного сина ОСОБА_4.

Ця обставина викликана тим, що розрив сина ОСОБА_4 зі своєю матір'ю та його молодшим братом негативно впливає на психоемоційний стан ОСОБА_4 і останній важко переносить довготривалі розлучення зі своєю матір'ю та братом. Крім того, такі подорожі необхідні сину ОСОБА_4 для ознайомлення з культурою інших народів і стимулювання дитини до вивчення іноземних мов. Також подорожі нададуть можливість оздоровити дитину в період відпочинку біля узбережжя Середземного моря, в Альпійських горах та інших оздоровчих курортів, а позивачка за зустрічним позовом забезпечена відповідними належними житловими умовами в місті Парижі, що дозволяє повноціно проживати як ОСОБА_3 так і її неповнолітнім синам разом з нею. Також в разі переїзду ОСОБА_4 до міста Парижа останнього буде зараховано до Української Паризької Школи де він зможе повноцінно вчитися.

Проте, відповідач ігнорує всі прохання в оформленні необхідного пакету документів для виїзду за кордон дитини, а в особистих розмовах категоричний проти виїзду сина за кордон зі своєю матір'ю. Відповідачем залишені також без задоволення та без відповіді направлені позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_3на його адресу проживання та місця роботи листи-вимоги про оформлення згоди на виїзд за кордон сина.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2018 року в задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та надання дозволу на виготовлення проїздного документа задоволено частково.

Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 року нарордження, разом з матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Надано дозвіл неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, на тимчасовий виїзд за кордон до Французької республіки без супроводу та згоди батька на період до 01 листопада 2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1280 грн. витрат пов'язаних з оплатою судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити його позовні вимоги та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 знайшли своє обґрунтування в ході судового розгляду та з врахуванням інтересів дитини підлягають задоволенню, а в задоволені позову ОСОБА_8 слід відмовити.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі від 21 травня 2005 року, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2015 року.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з судовим наказом, виданим Дніпровським районним судом м.Києва, від 05 грудня 2017 року з ОСОБА_2 стягуються аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі ? частини всіх доходів, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як вбачається з наказу МЗС України №2512-ос від 21.11.2016 року, ОСОБА_3 призначено від 25 листопада 2016 року на посаду другого секретаря з консульських питань Посольства України у Французькій Республіці та відповідно до контракту (строкового трудового договору), укладеного між МЗС України та ОСОБА_3, останню направлено в довгострокове відрядження до Французької Республіки в термін до 4 - х років.

Відповідно до матеріалів справи, у відповідача за первинним позовом ОСОБА_3. народився син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, який на час довготривалого відрядження ОСОБА_3 також виїхав та проживає разом зі своєю матір'ю в місті Парижі.

Як встановлено в судовому засіданні, після розірвання шлюбу між сторонами неповнолітній ОСОБА_4 проживав разом зі своєю матір'ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1. На час довготривалого відрядження ОСОБА_3 неповнолітній ОСОБА_4 став проживати у своїх дідуся та бабусі по лінії матері за адресою: АДРЕСА_3, які на час відрядження ОСОБА_3 займаються вихованням, опікою та утриманням ОСОБА_4.

Про довгострокове відрядження ОСОБА_3 позивач ОСОБА_2 знав заздалегідь, але не ставив питання щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 за своїм місцем проживання.

Неповнолітній ОСОБА_4 на даний час навчається в гімназії №48 міста Києва, що розташована за адресою: м.Київ, вулиця Прорізна,14 та його вихованням та опікою займаються безпосередньо дідусь та бабуся по лінії матері.

Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, то спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як встановлено судом першої інстанції в ході судового розгляду, між сторонами по справі виникли неприязні стосунки, що викликані ненаданням дозволу на виїзд неповнолітнього сина ОСОБА_4 до Французької Республіки на час довготривалого відрядження ОСОБА_3

Свою відмову в наданні відповідного дозволу ОСОБА_2 обґрунтовував побоюваннями, що у разі виїзду сина за кордон на час відрядження ОСОБА_3 він буде позбавлений можливості у спілкуванні, вихованні та побаченнях зі своїм сином ОСОБА_4.

Також свою позицію обгнрунтовував тим, що за місцем його проживання у АДРЕСА_4 створені всі умови для проживання його сина ОСОБА_4, що підтверджується актом обстеження умов проживання.

У судовому засіданні було опитано малолітнього ОСОБА_4, якому на час розгляду справи виповнилося повних 12 років, та який в судовому засіданні пояснив, що він мріє та бажає поїхати до Французької Республіки та проживати разом зі своєю матір'ю ОСОБА_3 та своїм рідним братом ОСОБА_10, яких він дуже любить та сумує за ними. Він також він бажає навчатися у школі міста Парижа та для чого вивчає французьку мову. Крім того, зазначив, що поїздка до Французької Республіки посприяє розширенню його світогляду і дасть йому більше знань.

З приводу проживання зі своїм батьком ОСОБА_2 ОСОБА_4 категорично заперечував і при цьому пояснив, що його батько фактично діє всупереч його інтересів, з батьком фактично він не спілкується, а підставою є те, що останній не дає йому дозволу на виїзд за кордон та перешкоджає проживати зі своєю матір'ю та братом і тому з батьком фактично відбувся розрив стосунків.

Також ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що в разі виїзду до Французької Республіки він буде спілкуватися та підтримувати стосунки зі своїм батьком за допомогою соціальних мереж, буде йому телефонувати, а коли буде приїздити до м. Києва на канікули, то буде зустрічатися з батьком.

Крім того, він дуже сильно переживає з приводу обставин, що склалися у зв'язку з ненаданням дозволу на його виїзд до матері та брата.

Вказані обставини також підтверджуються висновком психологічного обстеження ОСОБА_4 а.с.176-189, т.1)

Як вбачається з акту обстеження умов проживання за місцем проживання ОСОБА_3 (АДРЕСА_5 ) в орендованій МЗС квартирі створені всі умови для проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 а.с.34, т.2).

Також відповідно до довідки, виданої директором Української Паризької Школи, отримано підтвердження, що у разі проживання ОСОБА_4 в місті Парижі останнього буде зараховано до Української Паризької Школи на 2018-2019 роки.

Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації надано висновок, яким підтримано позовну заяву ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 разом з матір'ю ОСОБА_3 та надання йому дозволу на виїзд за кордон без згоди та супроводу батька. (а.с.9-12, т.2).

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти та готувати її до самостійного життя.

Батьки зобов'язані поважати дитину.

Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини.

Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Крім того, ст.151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону та моральним засадам суспільства.

Частиною 2 статті 12 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянина України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Конвенцією ООН «Про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина має право вільно висловлювати власні погляди з усіх питань, що торкаються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага.

Дитина має право вільно висловлювати свої думки; це право включає свободу шукати, одержувати і передавати інформацію та ідеї будь-якого роду.

Згідно зі таттею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтями 80, 81 даного Кодексу визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахування викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку в тому, що позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 знайшли своє обгрунтування в ході судового розгляду та з врахуванням інтересів дитини підлягали до задоволення, а у задоволенні позову ОСОБА_8 слід було відмовити.

Як було встановлено, під час розгляду справи позивач ОСОБА_2 надав відповідачці ОСОБА_3 нотаріально засвідчену заяву для виготовлення закордонного паспорта для ОСОБА_11, а також надав дозвіл на виїзд до Французької Республіки, в зв'язку з чим суд вірно вважав, що позовна вимога за зустрічним позовом щодо надання дозволу на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон задоволенню не підлягала.

З огляду на вищенаведене та з врахуванням права та бажання дитини, його власних поглядів щодо нього, його права вільно висловлювати свої думки, та того, що проживання сина окремо від матері може негативно вплинути на його психо-емоційний стан, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні первісного позову у зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю і часткового задоволення зустрічного позову.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 22 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: