Справа № 219/7239/18
Провадження № 2/219/2374/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хомченко Л.І.,

секретар Андрусенко С.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про визнання осіб такими , що втратили право користування житловим приміщенням, зазначивши, що вона є співвласником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, в якій зареєстровані відповідачі. Відповідачі не проживають по вищевказаній адресі з 2015 року.

За таких підстав позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічно викладеним у позові .

Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1, належить як позивачу, так і відповідачу ОСОБА_2 яка є матрью неповнолітньої ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15.01.2001 року (а.с.8).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 26 червня 2018 року, відповідачі зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, але за вказаною адресою не проживають з березня 2015 року (а.с.10). Реєстрація відповідачів за вищевказаною адресою також підтверджується довідкою про склад сім'ї (а.с.11).

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

З 11 вересня 1997 року в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, задоволення вимог позивача про визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши власника права користування належним йому майном.

Що ж стосується посилання позивача на норми ст. 405 ЦК України, то суд вважає, що воно є безпідставним, оскільки відповідно до ч. 2ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено з матеріалів справи та підтверджено позивачем в судовому засіданні, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_2 яка діє в інтересах ОСОБА_3, є членами сім'ї. А позивач не є одноосібним власником спірної квартири, а є лише співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1, як і відповідач ОСОБА_2, яка наділена тими ж правами власності, що і позивач. Тому відповідач ОСОБА_2 не може бути визнана такою, що втратили право користування будинком як члени сім'ї власника, оскільки сама є співвласником даної квартири, також не може бути визнана такою, що втратили право користування будинком і неповнолітня ОСОБА_3

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що відповідач по справі є співвласником спірної квартири і має на свій розсуд користуватись належним їй на праві власності житлом, а також ,що другий відповідач є неповнолітньою суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 280-282 ЦПК України, України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

У повному обсязі рішення виготовлено 12.10.2018 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області протягом 30 днів з часу його проголошення через Артемівський міськрайонний суд Донецької області.

Суддя Л. І. Хомченко

Справа № 219/7239/18

Провадження № 2/219/2374/2018

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хомченко Л.І.,

секретар Андрусенко С.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Зважаючи на складність у викладенні повного рішення суду пов'язаного з потребою в обґрунтуванні доводів сторін на що може бути витрачено значний час суд вважає на необхідне постановити його вступну та резолютивну частину.

Керуючись ст. 280-282 ЦПК України, України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області протягом 30 днів з часу його проголошення через Артемівський міськрайонний суд Донецької області.

Суддя Л. І. Хомченко

Суддя: Л.І.Хомченко