Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 369/12382/14-ц

провадження № 61-24228св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк»,

представник позивача - Шкатова Анна Олександрівна,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» на рішення Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк» (далі - ПАТ «УПБ») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 29 січня 2014 року між ПАТ «УПБ» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 1 200 000,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 24 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 10 січня 2024 року.

29 січня 2014 року між ПАТ «УПБ» і ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно з яким останній поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором від 29 січня 2014 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 14 листопада 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 1 310 675,54 грн, яка складається із: заборгованості по строковій частині кредиту у розмірі 1 131 391,80 грн, заборгованості по простроченій частині кредиту у розмірі 35 856,11 грн, заборгованості по строковим процентами за користування кредитом у розмірі 10 216,44 грн, заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом у розмірі 118 235,44 грн та пені у розмірі 14 975,75 грн, яку ПАТ «УПБ» просило солідарно стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_4, які на вимоги повернути кредит не реагували.

У березні 2015 року ПАТ «УПБ» подало до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просило стягнути солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 1 449 270,61 грн, яка складається із: заборгованості по строковій частині кредиту у розмірі 1 090 250,32 грн, заборгованості по простроченій частині кредиту у розмірі 76 997,59 грн, заборгованості по строковим процентами за користування кредитом у розмірі 13 840,65 грн, заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом у розмірі 214 078,30 грн та пені у розмірі 54 103,75 грн

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року позов ПАТ «УПБ» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ «УПБ» заборгованість за кредитним договором від 29 січня 2014 року у загальному розмірі 1 449 270,61 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УПБ» судовий збір у розмірі 1 827,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УПБ» судовий збір у розмірі 1 827,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530, 554 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши, що основне зобов'язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість солідарно з позичальника і поручителя. Розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «УПБ» до ОСОБА_4 скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що 28 травня 2014 року між ПАТ «УПБ» і позичальником ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду про внесення змін до кредитного договору від 29 січня 2014 року без згоди поручителя ОСОБА_4, якою було збільшено належні до сплати проценти за користування кредитом, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України є підставою для припинення поруки, оскільки без згоди поручителя збільшився обсяг його відповідальності.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «УПБ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «УПБ», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що додатковою угодою від 28 травня 2014 року до кредитного договору від 29 січня 2014 року було змінено графік погашення кредитної заборгованості шляхом надання боржнику відстрочки у сплаті частини суми основного боргу строком на три місяці, що не призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому не змінювались ні розмір основного зобов'язання, ні розмір процентів за користування кредитом, ні кінцевий строк виконання кредитних зобов'язань, а лише проценти нараховуються на фактичний залишок по кредиту. Тому в апеляційного суду не було підстав вважати поруку припиненою згідно з частиною першою статті 559 ЦК України.

ОСОБА_3 судові рішення не оскаржила.

У червні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що згідно з договором поруки, укладеним 29 січня 2014 року з ПАТ «УПБ», ОСОБА_4 зобов'язався перед банком у повному обсязі відповідати як солідарний боржник за виконання зобов'язань за кредитним договором від 29 січня 2014 року згідно з додатком № 2 до цього договору (графік платежів), яким визначено: загальну суму погашення кредиту у розмірі 1 200 000,00 грн та загальну планову суму погашення процентів у 1 448 788,64 грн. Після укладення додаткової угоди від 28 травня 2014 року кредитором і боржником додаток № 2 (графік платежів) до кредитного договору від 29 січня 2014 року було викладено у новій редакції, згідно з яким: загальна сума погашення кредиту становила 1 200 000,00 грн, а загальна планова сума погашення процентів - 1 475 281,61 грн. Вказане свідчить, що після укладення цієї угоди, без згоди поручителя, було збільшено обсяг відповідальності останнього, оскільки збільшено суму процентів, які підлягають поверненню. На підставі вказаного, апеляційний суд дійшов правильного висновку про припинення поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 29 січня 2014 року між ПАТ «УПБ» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 1 200 000,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 24 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 10 січня 2024 року.

29 січня 2014 року між ПАТ «УПБ» і ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно з яким останній поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором від 29 січня 2014 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 14 листопада 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 1 310 675,54 грн, яка складається із: заборгованості по строковій частині кредиту у розмірі 1 131 391,80 грн, заборгованості по простроченій частині кредиту у розмірі 35 856,11 грн, заборгованості по строковим процентами за користування кредитом у розмірі 10 216,44 грн, заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом у розмірі 118 235,44 грн та пені у розмірі 14 975,75 грн.

Встановивши, що основне зобов'язання за кредитним договором не виконано, суд першої інстанції на підставі статей 526, 530, 554 ЦК України стягнув заборгованість за цим договором солідарно з позичальника і поручителя. У частині вимог до позичальника судові рішення не оскаржуються.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «УПБ» до поручителя ОСОБА_4, апеляційний суд виходив із того, що внесення 28 травня 2014 року сторонами кредитного договору змін до основного зобов'язання - кредитного договору від 29 січня 2014 року, а саме збільшення загальних планових сум погашення (а. с. 7) без згоди поручителя ОСОБА_4 призвело до збільшення обсягу його відповідальності, наслідком якого відповідно до частини першої статті 559 ЦК України є припинення поруки.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що згідно з пунктом 4.4 кредитного договору від 29 січня 2014 року, укладеного між ПАТ «УПБ» і ОСОБА_3, визначено, що позичальник зобов'язується забезпечити, починаючи з березня 2014 року, щомісячне погашення заборгованості за кредитом та процентами у розмірі відповідно до Графіка платежів.

Додатковою угодою, укладеною між кредитором і позичальником 28 травня 2014 року, було внесено зміни до кредитного договору від 29 січня 2014 року, зокрема, викладено у новій редакції абзац перший пункту 4.4 договору та зазначено, що позичальник зобов'язується забезпечити, починаючи з червня 2014 року, щомісячне погашення заборгованості за кредитом та процентами у розмірі відповідно до Графіка платежів.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах: від 10 вересня 2014 року у справі № 6-70цс14, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1161цс15, таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Зі змісту додаткової угоди до кредитного договору від 29 січня 2014 року, укладеної між ПАТ «УПБ» і позичальником ОСОБА_7 28 травня 2014 року, вбачається, що позичальнику було надано розстрочку зі сплати платежів за основним зобов'язанням строком на три місяців, у зв'язку з чим графік платежів, що є додатком № 2 до кредитного договору, було викладено у новій редакції. Відповідно до цього графіка платежів (у новій редакції) позичальник зобов'язалася протягом червня-серпня 2014 року сплачувати банку на погашення основного зобов'язання кошти у розмірі 2 500,00 грн на місяць, замість платежу у розмірі 10 285,37 грн, який був передбачений графіком платежів у попередній редакції.

Таким чином, планова сума залишку кредиту станом на 10 червня 2014 року становила не 1 159 663,88 грн, як це було передбачено графіком платежів у попередній редакції, а 1 167 247,91 грн, планова сума залишку кредиту станом на 10 липня 2014 року становила не 1 149 579,85 грн, а - 1 164 747,91 грн, а планова сума залишку кредиту станом на 11 серпня 2014 року становила не 1 139 495,82 грн, а - 1 162 247,91 грн.

При цьому, проценти за користування кредитом за червень-серпень 2014 року нараховувалися згідно з пунктом 1.6 кредитного договору від 29 січня 2014 року на фактичний залишок заборгованості за кредитом, тобто на суму, що була більшою, від тієї, що зазначена у графіку платежів у попередній редакції, однак розмір процентної ставки залишився незмінним.

Згідно з пунктом 4.1 договору поруки від 29 січня 2014 року, укладеного між ПАТ «УПБ» і ОСОБА_4, останній підтвердив, що з умовами кредитного договору ознайомлений та повністю розуміє всі його умови.

За таких обставин апеляційний суд дійшов помилкового висновку про збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок укладення додаткової угоди від 28 травня 2014 року до кредитного договору від 29 січня 2014 року, оскільки розмір кредитних коштів, строк повернення кредиту та проценти за користування кредитом не змінювались, а також не було відстрочено виконання, що призвело б до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами та не установлено, що збільшено розмір неустойки тощо, зміст додаткової угоди не містить посилання на збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позову ПАТ «УПБ», яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УПБ» підлягають стягненню судові витрати, пов'язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 4 384,80 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року скасувати.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» судові витрати, пов'язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 4 384,80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк