Постанова

Іменем України

11 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 576/566/16-ц

провадження № 61-18155св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» назаочне рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2016 року у складі судді Демченка О. С. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 13 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Семеній Л. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто») про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Позов мотивовано тим, що 10 грудня 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу № 002853, згідно з яким предметом лізингу є трактор ХТЗ НОМЕР_1. Відповідно до умов договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу (позивачу) на умовах передбачених договором. Вважає, що договір фінансового лізингу № 002853 суперечить діючому законодавству та порушує його права як споживача. 10 грудня 2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу він сплатив відповідачу авансовий платіж у розмірі 22 000,00 грн.

Позивач вважає, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (розділ 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», статтями 806, 808 ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Вважає, що в договорі фінансового лізингу також має місце нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору, а тому зазначені положення в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими. Також зазначає, що згідно зі статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Також позивач вважає, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу в порушення вимог передбачених статтею 799 ЦК України нотаріально не посвідчений.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 10 грудня 2015 року № 002853, укладений між ним - ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на свою користь 22 000,00 грн боргу та судові витрати.

Заочним рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» 10 грудня 2015 року договір фінансового лізингу № 002853.

Зобов'язано ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» в порядку застосування наслідків недійсності правочину повернути ОСОБА_4 22 000,00 грн як суму коштів, сплачену на виконання договору фінансового лізингу від 10 грудня 2015 року № 002853.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 551,21 грн.

Рішення районного суду мотивовано тим, що оспорюваний договір фінансового лізингу транспортного засобу не було нотаріально посвідчено, а також відповідач не мав ліцензії для здійснення фінансової послуги, якою є фінансовий лізинг, а тому наявні підстави для визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 13 лютого 2017 року заочне рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд зазначив, що рішення районного суду законне і обґрунтоване, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню.

У березні 2017 року ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» звернулося до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 13 лютого 2017 року, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не застосовано положення статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» та безпідставно застосовано положення статті 799 ЦК України, яка не регулює відносини фінансового лізингу. Висновки судів про обов'язкове нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не ґрунтуються на законі, оскільки вказаний договір має змішаний характер та не потребує нотаріального посвідчення. Крім того, вказаний вид діяльності не потребує ліцензії, оскільки лізингова компанія, яка здійснює індивідуальний лізинг, має право здійснювати свою діяльність без ліцензії. Судами неправильно застосовано правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України: від 11 травня 2016 року, справа № 6-3020цс15; від 11 травня 2016 року, справа № 6-65цс16; від 08 червня 2016 року, справа № 6-330цс16.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 10 грудня 2015 року ОСОБА_4 уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» договір фінансового лізингу № 002853 з додатками, відповідно до якого відповідач зобов'язується придбати у власність предмет лізингу - трактор ХТЗ НОМЕР_1 вартістю 8928,57доларів А (що згідно з пунктом 8.2 договору еквівалентно 225 000,00 грн на день підписання договору), та передати його у користування позивача у строк та на умовах, визначених договором, а позивач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплатити лізингові та інші платежі, передбачені договором.

Згідно пункту 1.7 договору трактор передається у користування ОСОБА_4 не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу.

Відповідно до додатку 1 до договору розмір адміністративного платежу становить 10% від вартості предмета лізингу, що становить 892,86 дол. США.

Відповідно до додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 8928,57 дол. США; авансовий платіж - 4464,29 дол. США (50% вартості предмета лізингу); щомісячний платіж - 372,02 дол. США; адміністративний платіж - 892,86 дол. США (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу - 267,286 дол. США (3% вартості предмета лізингу).

Згідно п. 3.2.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адміністративного платежу.

У пункті 4.3 договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток № 3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу.

Відповідно до пункту 10.4 договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання, до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до даного договору із визначенням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу.

Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток № 3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору.

Розділом 12 договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.4-12.7 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Згідно пунктів 12.1; 12.13 Договору лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції.

Крім того, пункт 12.1 договору передбачає, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає (а. с. 8-15).

10 грудня 2015 року позивач сплатив на банківський рахунок відповідача 22 000,00 грн (що еквівалентно на день сплати 892,868 дол. США) як суму адміністративного платежу за умовами Додатку № 1 до Договору. При цьому, в зазначеній квитанції відповідача вказана сума до сплати була зазначена не як адміністративний платіж, а як авансовий платіж (а.с.16).

Підставою недійсності правочину згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. До таких правочинів застосовуються наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 216 ЦК в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю сутністю такий договір є змішаним договором, оскільки містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, що відповідає частині другій статті 628 ЦК.

Згідно зі статтею 799 ЦК договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15.

Крім того, згідно з пунктом 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.

Діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії (пункт 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суди встановили порушення його прав, укладеним договором, тому обґрунтовано стягнули з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 22 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням встановлених у справі обставин, не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення коштів на користь позивача, тому не дають підстав для скасування судових рішень у справі, які ухвалено з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» залишити без задоволення.

Заочне рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 13 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В.М. Коротун

М.Є. Червинська