Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 344/3860/16-ц

провадження № 61-11811св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ»,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ» та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року у складі судді Польської М. В. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Горблянського Я. Д., Федяника В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ» (далі - ТОВ «Кредо-ІФ») про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 26 червня 2014 року між ТзОВ «Кредо-ІФ», ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 31 серпня 2011 року № 1/2011, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Радіоремсервіс» ЛТД (далі - ТОВ «Радіоремсервіс» ЛТД), яке в подальшому змінило найменування на ТОВ «Кредо-ІФ», та ОСОБА_4 На підставі договору від 26 червня 2014 року до неї перейшли права і обов'язки ОСОБА_4 за договором від 31 серпня 2011 року щодо набуття права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. 14 березня 2016 року нею та ТОВ «Кредо-ІФ»був підписаний акт приймання-передачі приміщення квартири АДРЕСА_1 площею 61, 1 кв.м на 5-му поверсі та комори між третім і четвертим поверхами у другому під'їзді будинку за вказаною адресою. Одночасно з підписанням акту приймання-передачі відповідач зобов'язаний був передати їй завірену печаткою копію документа про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, технічний паспорт на квартиру, однак в усній формі повідомив про відсутність у нього такого зобов'язання, що є порушенням пункту 5.1.3 договору. Несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором змусило її вжити невідкладних заходів для отримання всіх необхідних документів на вказану квартиру для подальшого оформлення права власності. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати протиправними дії відповідача щодо неналежного виконання вимог пункту 4.5 договору від 31 серпня 2011 року № 1/2011, укладеного між ТОВ «Радіоремсервіс ЛТД» та ОСОБА_4, про передачу у власність двокімнатної квартири, проектний номер АДРЕСА_1 вартістю 286 230 грн, та договору відступлення права вимоги за вказаним договором купівлі-продажу нерухомого майна від 26 червня 2014 року № 1/2011; зобов'язати відповідача видати їй належним чином завірену копію документа про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом багатоквартирного житлового будинку за будівельною адресою, зазначеною вище, технічний паспорт на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61,1 кв.м на 5-му поверсі багатоквартирного житлового будинку, довідку (виписку) з переліку осіб, кошти яких залучалися на інвестування багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано дії ТОВ «Кредо-ІФ» щодо неналежного виконання вимог пункту 4.5 договору від 31 серпня 2011 року № 1/2011 протиправними. Зобов'язано ТОВ «Кредо-ІФ» в особі директора Горблянського Сергія-Петра Миколайовича видати ОСОБА_1 завірену належним чином копію документа про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта - багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1; технічний паспорт на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1; довідку (виписку) з переліку осіб, кошти яких залучалися на інвестування об'єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1, видану ТОВ «Кредо-ІФ». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що предметом заявленого позову є не набуття права власності на квартиру, а виконання зобов'язань за існуючим не скасованим та не розірваним договором купівлі-продажу нерухомого майна від 31 серпня 2011 року. Відповідачем порушено умови зазначеного договору, тому право позивача підлягає захисту.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що при розгляді справи її не було залучено як сторону чи третю особу, хоча рішенням зачіпаються її права та обов'язки, оскільки вона є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 площею 61, 1 кв.м. Суду не було відомо про те, що 09 квітня 2014 року між нею та ТОВ «Кредо-ІФ» було укладено попередній договір купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна, що буде створено у майбутньому № 01/14 - квартири АДРЕСА_1 на 5-му поверсі будинку за вказаною адресою. Судом не було досліджено основний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 09 березня 2015 року, за яким вона придбала у ТОВ «Кредо-ІФ» квартиру АДРЕСА_1, а приватним нотаріусом здійснено реєстрацію її права власності на цю квартиру, тому вона є законним її власником. Внаслідок задоволення позовних вимог порушується її право власності на квартиру, на яку позивачу ОСОБА_1 зобов'язано видати технічний паспорт.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_8 не була стороною договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31 серпня 2011 року, задоволені судом вимоги на її права та обов'язки не впливають,.

У березні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу нарішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована безпідставністю висновку апеляційного суду про те, що оскільки ОСОБА_2 не була стороною договору купівлі-продажу від 31 серпня 2011 року, то задоволення позову в цій справі не впливає на її права та обов'язки, так як об'єкт нерухомості, щодо якого задоволені позовні вимоги, перебуває в її власності на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2015 року № 1/14, який подавався до апеляційного суду, однак не був взятий до уваги. Судами не враховано, що договір про відступлення права вимоги від 26 липня 2014 року, який став ключовим доказом у справі, оскаржувався нею в судовому порядку.

У квітні 2017 року ТОВ «Кредо-ІФ» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредо-ІФ» посилалося на те, що рішення суду в частині задоволення вимог про зобов'язання його вчинити дії на виконання умов договору купівлі-продажу від 31 серпня 2011 року № 1/2011 є безпідставним, оскільки ні ТОВ «Кредо-ІФ», ні ОСОБА_1 не були його сторонами, а тому у позивача відсутні підстави для вимоги за вказаним договором. Судами застосовано норми матеріального права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, та зроблено неправильний висновок про те, що відповідачем не виконано зобов'язань за договором від 31 серпня 2011 року № 1/2011, так як правовідносини за вказаним договором припиненні у відповідності до пункту 7.4. договору. На час підписання договору про відступлення права вимоги від 26 червня 2014 року ТОВ «Кредо-ІФ» згоди на його укладання не давало.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Кредо-ІФ» та зупинено виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року, а ухвалою від 25 квітня 2017 року відкрито провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

ОСОБА_1 подала заперечення на касаційні скарги, в яких просила залишити їх без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Доводи ТОВ «Кредо-ІФ» щодо припинення правовідносин за договором купівлі-продажу від 31 серпня 2011 року № 1/2011 є неспроможними, так як надсилання листів-повідомлень ОСОБА_5 без зазначення відповідних розрахунків, як це передбачено пунктом 3.5. вказаного вище договору, та відповідних реквізитів рахунків для перерахування коштів на виконання цього договору не свідчить про припинення зобов'язань за договором. Посилання відповідача на недійсність договору відступлення права вимоги від 26 червня 2014 року є безпідставними, так як доказів того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 діяли недобросовісно або їм було відомо про пункт 8.5.8. статуту ТОВ «Кредо-ІФ», останнім не надано. Твердження ОСОБА_2 про те, що у позивача відсутні документи про сплату вартості квартири є неправдивими та спростовуються доказами, зібраними в межах кримінального провадження за фактом заволодіння майном шляхом подвійного продажу квартири, зокрема експертними дослідженнями документів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 березня 2018 року справу № 344/3860/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 31 серпня 2011 року між ТОВ «Радіоремсервіс» ЛТД як продавцем, від імені якого діяв директор Кісіль Є.І., та ОСОБА_4 як покупцем було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1/2011.

Предметом даного договору була двокімнатна квартира, проектний АДРЕСА_1. Планове завершення будівництва та введення в експлуатацію - четвертий квартал 2015 року (пункти 2.1., 2.2. договору).

Згідно з пунктом 3.1 договору купівлі-продажу загальна сума договору на момент його укладення становить 286 230 грн.

На час підписання договору вказана сума була сплачена покупцем у повному обсязі (пункт 3.2.).

14 червня 2013 року проведено державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ «Радіоремсервіс», згідно з якими утворено ТОВ «Кредо-ІФ» шляхом зміни найменування ТОВ «Радіоремсервіс» та об'єднання майна і коштів для здійснення спільної діяльності з метою отримання прибутку.

В подальшому згідно з договором відступлення права вимоги від 26 червня 2014 року за договором купівлі продажу нерухомого майна № 1/2011, укладеного між ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ТОВ «Кредо-ІФ» в особі представника Чежегової І. П., ОСОБА_5 за згодою ТОВ «Кредо-ІФ» передала ОСОБА_1 свої права та обов'язки, що виникли на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, від 31 серпня 2011 року № 1/2011, щодо набуття права власності на двокімнатну квартиру за будівельним АДРЕСА_1.

Моментом переходу права вимоги від ОСОБА_5 до ОСОБА_1 є укладення цього договору та повний розрахунок до його укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у присутності ТОВ «Кредо-ІФ» (пункти 4 та 5 договору про відступлення права вимоги).

Згідно з пунктом 7 договору про відступлення права вимоги сторони домовилися, що вартість, зазначена в пункті 5 договору (286 230 грн 00 коп.), є незмінною.

ОСОБА_5 та ТОВ «Кредо-ІФ» виступили гарантом того, що до укладення даного договору права на квартиру нікому іншому не відчужені, не передані та не відступлені (пункт 10 договору).

Заявою від 12 червня 2015 року, посвідченою приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В., ТОВ «Кредо-ІФ» в особі директора Горблянського С.П.-М. підтвердило факт виникнення у ОСОБА_1 майнових прав на двокімнатну квартиру за будівельним АДРЕСА_1, на підставі вищевказаних договору купівлі-продажу та договору відступлення права вимоги. Окрім того, згідно з довідкою ТОВ «Кредо-ІФ» від 23 березня 2015 року за підписом Горблянського С.П.-М. і вищезгаданою заявою від 12 червня 2015 року ОСОБА_1 належатиме і комора між третім та четвертим поверхом у другому під'їзді будинку.

Згідно з актом приймання-передачі приміщення від 14 березня 2016 року ТОВ «Кредо-ІФ» (продавець) в особі представника Чежегової І. П. передало, а ОСОБА_1 (покупець) прийняла квартиру АДРЕСА_1. Матеріальні та інші претензії у сторін стосовно виконання зобов'язань щодо переданого майна відсутні.

Сторони погодили, що одночасно з підписанням акта продавець надає покупцю наступні документи для оформлення права власності на квартиру: завірену своєю печаткою копію документа про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта та технічний паспорт на квартиру (пункт 4.5. договору купівлі-продажу від 31 серпня 2011 року).

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).

Майновими визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що відповідачем у повному обсязі не виконано договірних зобов'язань.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про необґрунтованість висновку апеляційного суду про те, що задоволення позову в цій справі не впливає на її права та обов'язки, так як об'єкт нерухомості, щодо якого задоволенні позовні вимоги, перебуває у її власності на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2015 року № 1/14, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки судами встановлено факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором. При цьому судами не визнано за позивачем право власності на майно, а лише зобов'язано відповідача виконати договірні зобов'язання.

Посилання у касаційній скарзі на те, що договір про відступлення права вимоги від 26 липня 2014 року, який став ключовим доказом у справі, оскаржувався нею в судовому порядку, не свідчить про відсутність порушень відповідачем договірних зобов'язань. В такому випадку ОСОБА_2 не була позбавлена можливості заявити клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду справи про визнання недійсним вказаного договору.

Доводи касаційної скарги ТОВ «Кредо-ІФ» про безпідставність рішення суду в частині зобов'язання його вчинити дії на виконання умов договору купівлі-продажу від 31 серпня 2011 року № 1/2011, оскільки ні ТОВ «Кредо-ІФ», ні ОСОБА_1 не були його сторонами, а тому у позивача відсутнє право вимоги за вказаним договором, Верховний Суд відхиляє, виходячи з такого.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Частиною першою статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов'язки попередньої юридичної особи (стаття 108 ЦК України).

Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначено вище, 14 червня 2013 року проведено державну реєстрацію змін до установчих документів, згідно з якими утворено ТОВ «Кредо-ІФ» шляхом зміни найменування ТОВ «Радіоремсервіс» та шляхом об'єднання майна і коштів для здійснення спільної діяльності з метою отримання прибутку. Згідно з договором відступлення права вимоги від 26 червня 2014 року ОСОБА_5 за згодою ТОВ «Кредо-ІФ» передала ОСОБА_1 свої права та обов'язки, які виникли на підставі договору купівлі-продажу від 31 серпня 2011 року.

Таким чином, доводи ТОВ «Кредо-ІФ» про те, що у позивача відсутнє право вимоги за договором від 31 серпня 2011 року № 1/2011, є неспроможними.

Аргументи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, Верховний Суд відхиляє, так як в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, посилався на те, що договір про відступлення права вимоги від 26 червня 2014 року укладений з порушенням вимог статті 516 ЦК України та пункту 8.7. договору від 31 серпня 2011 року № 1/2011. При цьому місцевим судом встановлено, що ОСОБА_5 за згодою ТОВ «Кредо-ІФ» передала ОСОБА_1 свої права та обов'язки, що виникли на підставі вказаного договору. Доказів того, що сторони під час укладення договору діяли недобросовісно, відповідачем не надано та не оскаржено рішення місцевого суду з цих підстав.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

За змістом статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України 2004 року ).

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2017 року, у зв'язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ» та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик