Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 743/774/16

провадження № 61-31079св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2017 року у складі головуючого-судді Жовток Є. А. та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2017 року у складі суддів: Бечка Є. М., Скрипки А. А., Страшного М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності та виділення частини будівельних матеріалів та обладнання, що були використані в процесі незавершеного будівництвом будинку.

Позовна заява мотивована тим, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 вони здійснили будівництво жилого будинку АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу відповідач перешкоджає їй та неповнолітнім дітям користуватися будинком, який не введено в експлуатацію, проте повністю придатний для проживання.

Посилаючись на викладене ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на ? частину будівельних матеріалів об'єкта незавершеного будівництва, що розташований по АДРЕСА_1.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила поділити спірний будинок між нею та відповідачем відповідно до варіанту поділу, визначеному висновком судової будівельно-технічної експертизи № 26-16 від 30 листопада 2016 року.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2017 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину будівельних матеріалів та обладнання, які використані в процесі будівництва не введеного в експлуатацію жилого будинку та прибудинкових споруд до нього АДРЕСА_1, а саме на будівництво частини вітальні 1-3 площею 14,5 кв.м, кімнати 1-5 площею 20,4 кв.м, кухні 1-6 площею 12, 1 кв.м, котельні 1-7 площею 4,9 кв.м, гаража, що складає 49/100 частин будинку з господарськими будівлями та спорудами. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заяву позивача про уточнення позовних вимог подано після того, як розгляд справи по суті було розпочато, а відтак у задоволенні вимог ОСОБА_4 про поділ будинку, з виділенням сторонам окремих його частин та подальшим його переобладнанням і переплануванням в ізольовані квартири, слід відмовити. Вимоги про визнання права власності на будівельні матеріали і обладнання, використані при споруджені частини не зданого в експлуатацію жилого будинку, в обсязі близькому до ідеальних часток, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню, однак без визначення вартості цього майна та без визначення матеріалів і обладнання, використаних в процесі будівництва.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2017 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ жилого будинку відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що визнаючи право власності за позивачем на будівельні матеріали і обладнання, використані в процесі будівництва спірного будинку, суд першої інстанції не визначив, які саме будівельні матеріали були використані. Сторони щодо переліку та вартості таких матеріалів згоди не дійшли, не надали відповідних доказів, клопотання про призначення експертизи для визначення даного питання не заявляли.

17 травня 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не з'ясовано суті позовних вимог, з урахуванням того, що позивач звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, фактично вважала порушеним її право на частину спільно набутого майна подружжя, а саме об'єкта незавершеного будівництва, збудованого за час шлюбу, але з вини відповідача не прийнятого в експлуатацію, право власності не оформлено, яке належить сторонам на праві спільної часткової власності та підлягає поділу між ними, й відповідно способом захисту цього порушеного права є визнання права позивача на частину спірного будинку.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

21 вересня 2017 року ОСОБА_5 подано заперечення на касаційну скаргу позивача, у якому відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, яке є законним і обґрунтованим, без змін.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали справи та касаційного провадження 29 травня 2018 року передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Разом з тим, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга статті 400 ЦПК України).

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 листопада 2002 року до 29 квітня 2016 року, за час якого на земельній ділянці, виділеній відповідачу у власність, що підтверджується державним атом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 04 жовтня 2006 року, здійснили будівництво жилого будинку АДРЕСА_1, який не введено в експлуатацію та не проведено державної реєстрації права власності.

Згідно висновку проведеної у даній справі судової будівельно-технічної експертизи № 26-16 від 30 листопада 2016 року відсоток будівельної готовності не зданого в експлуатацію жилого будинку АДРЕСА_1 складає 100%.

Збудований жилий будинок АДРЕСА_1 не відповідає будівельному паспорту № 174 на забудову земельної ділянки, а відповідає технічному паспорту на садибний (індивідуальний) будинок, за виключенням того, що в технічний паспорт не внесені цегляний погреб, дерев'яні сарай та вбиральня.

Вказаним висновком встановлено можливість поділу і доведення до кінця будівництва окремо виділених частин жилого будинку АДРЕСА_1 та наведено один варіант такого поділу, із виділенням співвласникам 51/100 та 49/100 частин будинку, зі сплатою компенсації за меншу частку в розмірі 4617,00 грн.

За правилом статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК Українидружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК Українимайно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК Україниу разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та Верховним судом у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 509/2669/15-ц (№ 61-14636св18).

Після отримання висновку судової будівельно-технічної експертизи № 26-16 від 30 листопада 2016 року, яким встановлено 100% будівельну готовність спірного будинку та можливість його поділу між співвласниками на окремі частини виходячи із рівності часток кожного, позивач ОСОБА_4 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просила здійснити поділ вказаного будинку відповідно до визначеного експертом варіантом.

Така заява позивача прийнята судом, про що свідчить відсутність у матеріалах справи процесуального документу про відмову у її прийняті, проте у задоволенні таких вимог було відмовлено з помилковим посиланням на недотримання позивачем порядку зміни предмету та підстави позову, передбаченого частиною другою статті 31 ЦПК України 2004 року, що в силу вимог процесуального закону є підставою для відмови в прийнятті такої заяви.

У частині другій статті 31 ЦПК України 2004 року передбачено, що крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача.

Предмет позову - матеріально-правові вимоги позивача до відповідача.

У порушення вищевказаних вимог процесуального закону суд не врахував те, що у даному випадку зміна предмету та підстави позову не відбулась. Оскільки предметом позову є спірний будинок не завершений будівництвом, набутий сторонами у період шлюбу, а позивачем з посиланням на вимоги статей 60, 69, 70 СК України та статей 331, 368, 372 ЦК України було уточнено спосіб його поділу з урахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи, яку проведено за клопотанням сторони позивача й судом на її вирішення поставлені питання щодо ступені готовності жилого будинку та можливості його поділу, які необхідні для вирішення саме уточнених вимог позивача про поділ будинку, питання щодо якості, кількості та вартості будівельних матеріалів на вирішення експертизи не ставилися.

Згідно положень статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

ОСОБА_4 відповідно до статті 55 Конституції Українизвернулася до суду за захистом своїх прав, у передбачений законом спосіб, подав заяву про уточнення позовних вимог, приймаючи участь у судовому засіданні, що судами як першої так і апеляційної інстанцій не враховано.

Суди першої та апеляційної інстанцій відмовляючи у задоволенні уточнених позовних вимог, по суті позов не розглянули, не захистили порушене право позивача.

У пункті 31 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, щоб бути якісним, судове рішення повинно сприйматися сторонами та суспільством у цілому як таке, що стало результатом коректного застосування юридичних правил, справедливого процесу та правильної оцінки фактів, а також як таке, що може бути ефективно реалізованим. Лише в такому випадку сторони будуть переконані, що їхню справу було розглянуто й вирішено справедливо.

В силу вищенаведених положень, статті 400 ЦПК України, у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи вищевикладене рішення суду першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик