Справа №463/3919/16-ц
Провадження №2/463/189/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3, треті особи Орган опіки та піклування Личаківської районна адміністрація Львівської міської ради, Личаківський Відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Позивач ПАТ «Кредобанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3, про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою за адресою АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31.03.2014р. між банком та ПП «Ярек Плюс» укладено договір кредитної лінії № 11/14 у відповідності до умов якого позичальнику відкрита кредитна лінія з максимальним лімітом заборгованості 445 000 грн. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 01.04.2014р., предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.12.2015р. звернено стягнення на таку квартиру шляхом її продажу на прилюдних торгах, однак, в процесі виконання цього рішення банку стало відомо про те, що у вказаній квартирі без відома іпотекодержателя та в порушення умов договору іпотеки 15.01.2015р. зареєстровано три особи, а саме ОСОБА_1, малолітня ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_3 У зв'язку з реєстрацію дітей в квартирі, орган опіки та піклування ЛРА ЛМР відмовив у наданні дозволу Личаківському ВДВС м. Львова у зверненні стягнення на предмет іпотеки, хоча на момент укладення договору іпотеки такі особи не були зареєстровані в квартирі. Реєстрація дітей в квартирі ускладнює позивачу примусовій реалізації майна, і саме для цього відповідач зареєструвала в квартирі дітей. Зняття останніх з реєстрації не порушуватиме їхніх прав, оскільки до січня 2016р. такі були зареєстровані за адресою АДРЕСА_2. Крім того, реєстрація це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов'язана з будь-якими іншими правами особи. Будучи зареєстрованими у квартирі за адресою АДРЕСА_1 діти одночасно не набувають жодних майнових прав відносно домоволодіння і відповідно, будучи зняті з реєстрації в квартирі майнових прав не втрачають. Оскільки вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи у житловому приміщенні, просить в судовому порядку визнати дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням для захисту своїх прав як іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки.

В судове засідання позивач не з'явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заявою до суду справу просить слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з'явилась повторно, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання, причин неявки не повідомила. Зі згоди позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Представники третіх осіб - Органу опіки та піклування ЛРА ЛМР та Личаківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області в судове засідання також не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Скерували до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Перший проти обґрунтованості позову заперечує, оскільки це суперечить інтересам дітей. Другий позиції щодо суті спору не висловив. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1, а також неповнолітня ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_2 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено довідку ОСББ «Кільцева 11» (а.с.6).

Відомості про реєстрацію ОСОБА_1 за вказаною адресою також надані відповідним органом реєстрації місця проживання чи перебування фізичної особи, які витребовувались перед відкриттям провадження у справі (а.с.16).

Квартира АДРЕСА_1 згідно договору іпотеки від 01.04.2014р. (а.с.7-10), укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1, передана в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов'язань ПП «Ярек Плюс» за договором кредитної лінії № 11/14 від 31.03.2014р.

Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.12.2015р., яке набрало законної сили, на вказану квартиру звернуто стягнення для погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 31.03.2014 року № 11/14, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та Приватним підприємством «Ярек Плюс» (справа № 463/3516/15-ц).

У відповідь на звернення державного виконавця Личаківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Орган опіки та піклування ЛРА ЛМР листом від 22.04.2018р. № 22.04.2016р. (а.с.11) висловив заперечення у зверненні стягнення на предмет іпотеки, де проживають та мають право користування малолітні діти.

Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

На основі зазначених норм закону Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 766/817/17 висловився про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

В свою чергу, під час розгляду іншої цивільної справи № 463/1355/13-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22.08.2018р. зазначив, що право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі (стаття 405 ЦК України, стаття 156 ЖК УРСР).

Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР та статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним, користуються таким жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно до частини другої статті 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Аналогічні положення закріплені в ч. ч. 1, 2 ст. 160 СК України.

З огляду на те, що неповнолітня ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_3 зареєстровані за адресою проживання їхньої матері - відповідача в справі, їх право користування житловим приміщенням є таким, що ґрунтується на законі, а саме ст. ст. 29, 405 ЦК України, ст. 160 СК України.

Частиною другою ст. 405 ЦК України визначено підстави втрати членом сім'ї права користування житловим приміщенням. Зокрема, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки інших підстав для позбавлення права користування житловим приміщенням законодавство не містить, а матеріали справи не містять доказів про відсутність дітей за адресою реєстрації понад один рік без поважних причин, позов належить визнати необґрунтованим і в його задоволенні відмовити.

При цьому, таких висновків суду не змінює та обставина, що відповідач порушила умови договору іпотеки щодо заборони реєстрації в квартирі неповнолітніх та малолітніх дітей.

Зокрема, правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої - третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 05.04.2005).

Таким чином особа має право пред'явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства та встановлені судом обставини справи свідчать про те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права та не буде ефективним інструментом для його відновлення, оскільки, як зазначає позивач, реєстрація у квартирі дітей створює перешкоди в її реалізації за судовим рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Виходячи з таких обставин, на думку суду захист порушеного права позивач повинен проводити в порядку передбаченому Законом України «Про іпотеку», і зокрема, відповідно до вимог ст. 40 цього Закону та роз'яснень, які надані в п. 43 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а не у спосіб позбавлення дітей права користування житловим приміщенням.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268,280-282ЦПК України, ст. ст. 3, 13, 15, 16, 29, 317, 319, 321, 386, 405 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

В позові Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (м. Львів, вул. Сахарова, 78, ) до ОСОБА_1 (79495, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1), яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3, треті особи Орган опіки та піклування Личаківської районна адміністрація Львівської міської ради (м. Львів, вул. К. Левицького, 67), Личаківський Відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (м. Львів, пр. Чорновола, 39) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: Леньо С. І.