Справа № 281/182/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" червня 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Галасюка Р.А.,

секретаря Могилевець В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Житомирській області про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в березні 2017 року звернувся до Лугинського районного суду Житомирської області з указаним позовом, провадження по справі відкрито 05 квітня 2017 року. Шляхом повторного автоматичного розподілу справу передано в провадження судді Гребенюку В.В., який ухвалою від 20 листопада 2017 року передав вказану справу за підсудністю до Корольовського районного суду м.Житомира .

Ухвалою суду від 13 грудня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Житомирській області про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди прийнято до провадження суддею Галасюком Р.А.

З позову вбачається, що 16 жовтня 2010 року відносно ОСОБА_1 співробітником УДАІ ГУ МВС України в Житомирській області, інспектором ДПС Коростенського ВДАІ сержантом ОСОБА_2, було складено протокол серії АМ1 №084925 про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП та вилучено посвідчення водія. При цьому позивач стверджує, що вказаний протокол було складено безпідставно та незаконно, з грубим порушенням його прав та інтересів, а також норм законодавства, оскільки автомобілем він не керував, належний йому автомобіль був припаркований біля приватного домоволодіння, а сам позивач знаходився на подвір"ї, а також взагалі заперечує факт свого перебування у нетверезому стані. Згодом зазначений протокол до суду направлено не було, місцезнаходження вказаних адміністративних матеріалів не встановлено, посвідчення водія позивачеві протягом 25 місяців не повертали, що призвело до того, що позивач незаконно, без будь-якого рішення суду, був позбавлений можливості керування транспортним засобом протягом 25 місяців. З приводу протиправних дій співробітників ДАІ позивач звертався із заявою до різних інстанцій. За результатами службової перевірки за зверненням позивача до МВС встановлено низку порушень, вчинених службовими особами Лугинського ВДАІ та ВДАІ з обслуговування м.Коростень та Коростенського району. Позивач вважає, що такими діями службових осіб йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 1500 000,00 грн., та яка полягає в тому, що внаслідок злочинної бездіяльності відповідача протягом 25 місяців він не мав змоги керувати транспортним засобом, чим йому було спричинено незручності; внаслідок фальсифікування офіційних документів було принижено честь і гідність позивача, що призвело до душевних хвилювань та переживань і, як наслідок, погіршення його здоров»я. Просить суд зобов»язати відповідача принести йому публічне вибачення через засоби масової інформації за порушення його конституційних прав, які полягають у фальшуванні, поширенні, використанні , розповсюдженні неправдивої інформації щодо нього, що принижує його честь і гідність (а.с. 44-45), а також стягнути на свою користь із відповідача в розмірі 1500 000,00 грн. (а.с. 167-169).

В судове засідання позивач не з"явився, подав заяву про розгляд справи без його участі в зв"язку із повторною неявкою представника відповідача, позовні вимоги підтримав та просив його задовольнити (а.с. 176).

Представник відповідача, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився, про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв, клопотань до суду не подав.

Враховуючи повторну неявку представника відповідача без поважної причини, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2010 року о 20.10 год, у с.Бовсуни Лугинського району Житомирської області інспектором ДПС взводу ДПС по ОДДЗ м.Коростень, підпорядкованого УМВС України в Житомирській області сержантом міліції ОСОБА_3 стосовно позивача, ОСОБА_1, за керування автомобілем ВАЗ-2101, номерний знак 05470ВВ, з явними ознаками алкогольного сп»яніння та за відмову пройти в установленому законом порядку медичний огляд на визначення стану алкогольного сп"яніння, складено протокол про адміністративне правопорушення АМ1№084925, за що передбачена відповідальність ст. 130 КУпАП, та вилучено посвідчення водія.

ОСОБА_1 стверджує, що вказаний протокол було складено безпідставно та незаконно, з грубим порушенням його прав та інтересів, а також норм законодавства, оскільки автомобілем він не керував, належний йому автомобіль був припаркований біля приватного домоволодіння, а сам позивач знаходився на подвір"ї, а також взагалі заперечує факт свого перебування у нетверезому стані, що спонукало його в подальшому неодноразово звертатися із заявами та клопотаннями до різних інстанцій.

Як вбачається із Висновку про результати службового розслідування за заявами гр.ОСОБА_1, вказаний вище протокол та посвідчення водія перенаправлялися у різні інстанції та на момент проведення службового розслідування встановити місцезнаходження адміністративних матеріалів відносно позивача та їх рух неможливо.

Посвідчення водія АБЩ №964061 було повернуте ОСОБА_1 лише 05 грудня 2012 року, фактично через 25 місяців після безпідставного вилучення та після численних звернень до різних інстанцій із вимогами повернути незаконно вилучене посвідчення водія.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що в результаті незаконних дій службових осіб органів внутрішніх справ позивач протягом 25 місяців був позбавлений можливості керувати належним йому транспортним засобом, оскільки його посвідчення водія було неправомірно вилучене.

Згідно зі ст.3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав законної сили 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України, оскільки Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов'язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.

Згідно з ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст.56 Конституції України.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача з Державного бюджету України, суд виходить із того, що незаконне позбавлення ОСОБА_1 посвідчення водія та, відповідно, можливості керування транспортним засобом, на строк з 16 жовтня 2010 року по 5 грудня 2012 року, а саме на 25 місяців, обмежило його конституційні права на вільне пересування та користування своїм майном, а також завдало моральної шкоди, яка полягає в тому, що він протягом всього цього часу перебував у стані постійного стресу, суттєво були порушені його нормальні життєві звязки і погіршились відносини з оточуючими людьми, а також погіршився стан здоров"я, що стверджується наданими медичними висновками. Також позивач був вимушений захищатись від незаконних звинувачень, звертатись з неодноразовими скаргами до різних інстанцій на незаконні дії службових осіб, які залишались без належного реагування. Вищевказані незаконні дії службових осіб правоохоронних органів призвели до втрати авторитету та ділової репутації позивача, в наслідок чого він був змушений докладати додаткових зусиль для підтвердження та доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, що потребувало від нього прикладення додаткових зусиль і для організації свого життя та відновлення ділової репутації.

А тому, враховуючи ступінь та глибину душевних страждань позивача, завданих йому незаконним позбавленням посвідчення водія та, відповідно, можливості керування транспортним засобом на тривалий період часу 25 місяців, що призвело до вимушених негативних змін у його житті, характер перенесених ним моральних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди, завданої йому, в сумі 170 000 грн. Вказаний розмір моральної шкоди слід стягнути на користь позивача з Державної казначейської служби України, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 25 Бюджетного Кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст.48 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету.

Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Відповідно до п. 8 ст. 7, п. п. 1, 2 ст. 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України».

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Кошти на відшкодування позивачу моральної шкоди, як це передбачено чинним законодавством, підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом їх списання ДКСУ з Єдиного казначейського рахунку, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і судуяка являється їх розпорядником. При цьому будь-яких обов'язків на відповідача, як на самостійну юридичну особу, судом не покладається.

Здійснення такого безспірного списання коштів казначейством передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників». Згідно із пп.3 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №215 від 15.04.2015 року, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов"язаня відповідача принести йому публічне вибачення через засоби масової інформації за порушення його конституційних прав, які полягають у фальшуванні, поширенні, використанні, розповсюдженні неправдивої інформації щодо нього, що принижує його честь і гідність, судом встановлено наступне.

За змістом статей 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенції), кожному, в тому числі юридичній особі, гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Статті 3, 28 Конституції України визнають честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має права на повагу до його гідності.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідн ості, честі чи ділової репутації.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація.

Оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідачем поширювалася відносно нього недостовірна інформація, в тому числі в засобах масової інформації, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовної вимоги про зобов"язаня відповідача принести ОСОБА_1 публічне вибачення через засоби масової інформації за порушення його конституційних прав, які полягають у фальшуванні, поширенні, використанні , розповсюдженні неправдивої інформації щодо нього, що принижує його честь і гідність, а тому відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст. 56 Конституції України, ст. ст. 5, 6 Конвеції про

захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., ст. ст. 9, 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР №2148-VIII від 19.10.1973 р., ст. 30 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюції 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, ст.ст. 23, 1167, 1176 ЦК України, постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, ст. ст. 1-4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст.ст. 23, 25, 48 БК України, Постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою КМУ №215 від 15.04.2015 року, ст. ст. 2, 4, 5, 6, 206, 223, 263, 265, 280 , суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_1 170 000 (сто сімдесят тисяч) грн. моральної шкоди у звязку із незаконними діями службових осіб.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок Держави.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його отримання

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Cуддя Р. А. Галасюк