Постанова

Іменем України

01 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 362/6372/16-ц

провадження № 61-29613 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - орган опіки та піклування Васильківської районної державної адміністрації Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 17 липня 2017 рокуу складі колегії суддів: Суханової Є. М., Данілова О. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Васильківської районної державної адміністрації Київської області, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що з 08 листопада 2008 року вона перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають малолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2012 року шлюб між ними розірвано.

Відповідач після розірвання шлюбу не виконує своїх батьківських обов'язків, чим порушив права малолітньої дитини, а саме право на утримання, участь батька у вихованні дитини. Лише вона утримує доньку, несе усі витрати, пов'язані із забезпеченням її нормального розвитку, життєдіяльності, лікування, фізичного та духовного розвитку, надає дитині можливість оздоровлення за межами України. ОСОБА_5, як батько дитини, у порушення інтересів дитини та зневажаючи необхідність у її лікуванні за межами України, добровільно не надає згоди на вивезення доньки за кордон, унаслідок чого вирішення цього питання потребувало судового розгляду. Невиконання відповідачем обов'язку щодо утримання малолітньої дитини негативно впливає на її належний рівень життя.

Відповідач самоусунувся від виконання обов'язку щодо виховання та розвитку дитини, оскільки протягом останніх п'яти років життям доньки не цікавився, дитину не відвідував й не підтримував спілкування з нею.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просила суд позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2017 року у складі судді Медведєва К. В. позов ОСОБА_4 задоволено. Позбавлено ОСОБА_5батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про народження від 23 лютого 2010 року, видане виконавчим комітетом Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, у тому числі не забезпечував медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток. Крім того, відповідач не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, тому слід позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Орган опіки та піклування свого висновку не надав, участі у справі не брав.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 17 липня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, заочне рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітньої дитини, а позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом впливу. Крім того, відсутній висновок органу опіки і піклування про доцільність чи не доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини, що є обов'язковим у цій категорії справ (стаття 19 СК України).

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклувався про дитину, не брав участі в її вихованні та матеріальному забезпеченні, що негативно впливає на належний рівень її життя. Відповідач, зневажаючи необхідність у лікуванні дитини за межами України, добровільно не надав згоди на виїзд дитини за кордон. ОСОБА_5 самоусунувся від виконання обов'язку щодо виховання та розвитку дитини, так як протягом останніх п'яти років вихованням та життям доньки не цікавився, малолітня дитина перебуває на утриманні позивачки. Крім того, щодо відповідача порушено кримінальні справи, що може вплинути на майбутнє дитини. Орган опіки та піклування був залучений до участі у справі як третя особа, проте свого висновку не надав, а позивачка правомірно звернулася саме до суду, а не до органу опіки та піклування. Таким чином, судом першої інстанції вірно позбавлено відвідача батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу посилаючись на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, він належним чином виконував свої батьківські обов'язки щодо малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, відсутні докази його ухилення від виконання вказаних обов'язків. Позбавлення його батьківських прав щодо малолітньої дитини є крайнім заходом впливу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі відповідних доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітньої дитини, а позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом впливу, тому такий позов є недоведеним.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що відсутній висновок органу опіки і піклування про доцільність чи не доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини, що є обов'язковим у цій категорії справ згідно зі статтею 19 СК України. У цій частині висновку апеляційного суду доводи позивачки про те, що достатнім є лише залучення органу опіки і піклування до участі у справі, є безпідставними й такими, що не відповідають вимогам закону. Саме позивачка, а не суд, повинна звернутися до органу опіки і піклування за отриманням висновку, а при неможливості його отримання просити суд про витребування такого висновку, що позивачка не зробила і не намагалася це зробити, що свідчить з доводів касаційної скарги.

Отже, позивачкою належними доказами не підтверджено винної поведінки відповідача, яка проявлялася у нехтуванні виконанням ним своїх батьківських обов'язків щодо їх спільної малолітньої дитини.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 17 липня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк