У Х В А Л А

16 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 439/1507/15-ц

Провадження № 14-449 зц 18

Велика Палата Верховного Суду у складі :

судді-доповідача - Гудими Д. А.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Яновської О. Г.

ознайомилася з касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі також - позивач) на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Бродиводоканал» (далі також - відповідач) про визнання протиправним і скасування наказу та

в с т а н о в и л а:

у жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Мотивував тим, що з 20 травня 1994 року він був прийнятий на роботу до відповідача та працював на різних посадах. Вказував, що наказом від 7 вересня 2015 року № 60 «Про встановлення режиму роботи» (далі - наказ) йому як механіку дільниці автомобільно-технічної експлуатації з 8 вересня 2015 року встановлений режим неповного робочого дня. Зазначав, що з наказом відповідач його ознайомив лише 8 вересня 2015 року, чим порушив вимоги статті 32 Кодексу законів про працю України. Просив визнати протиправним і скасувати наказ та стягнути з відповідача на свою користь різницю у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи за період з 2 лютого 2015 року по 29 червня 2016 року у розмірі 56 468,14 грн.

24 жовтня 2016 року Бродівський районний суд Львівської областіухвалив рішення, яким позов задовольнив частково, а саме: визнав протиправним і скасував наказ; стягнув з відповідача на користь позивача різницю у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи за період з 2 лютого 2015 року по 29 червня 2016 року у розмірі 51 191,47 грн.

13 лютого 2017 року Апеляційний суд Львівської області рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи за період із 2 лютого 2015 року по 29 червня 2016 року скасував і ухвалив в цій частині нове рішення: стягнув з відповідача на користь позивача недоплачену заробітну плату за періоди з 1 серпня по 8 грудня 2015 року включно та з 12 березня по 29 червня 2016 року включно у розмірі 7 763,78 грн (із урахуванням всіх обов'язкових платежів і зборів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати); у решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

У березні 2017 року позивач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК України) викладений у новій редакції.

25 липня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалив постанову, якою залишив без змін рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року.

Мотивував тим, що, ухвалюючи рішення про стягнення недоплаченої заробітної плати за період із 1 серпня по 8 грудня 2015 року включно та з 12 березня по 29 червня 2016 року включно, апеляційний суд правильно встановив, що у зазначений період заробітна плата позивачу нараховувалася і виплачувалася без урахування коефіцієнтів, які передбачені умовами територіальної угоди, укладеної між Львівською обласною державною адміністрацією й Об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області. Суд касаційної інстанції вважав, що, відмовляючи у стягненні недоплаченої заробітної плати за період із 1 січня 2012 року по 1 серпня 2015 року та з 9 грудня 2015 року по 11 березня 2016 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що заробітна плата за вказаний період стягнута на користь позивача на підставі рішень судів в інших цивільних справах, а тому під час розгляду цієї справи зазначені обставини не підлягають доказуванню.

1 жовтня 2018 року позивач подав до Великої Палати Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року.

Мотивує тим, що суд касаційної інстанції при розгляді його скарги порушив засади рівності всіх учасників процесу, був упередженим, змінив суть судових рішень у справі № 439/132/15-ц.

Просить скасувати постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року і повністю задовольнити його позовні вимоги.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. А згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно з частиною третьою статті 419 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом, для розгляду касаційної скарги позивача на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року. Тому у прийнятті цієї скарги необхідно відмовити і з доданими до неї матеріалами повернути позивачеві.

Згідно з практикою Суду право доступу до суду є невід'ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70).

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов'язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 16 червня 2001 року, заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права. Більш того, обмеження не входить у сферу застосування пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує «законну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» («Ashingdane v. The United Kingdom») від 28 травня 1985 року, заява № 8225/78, § 57; рішення у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» («Fayed v. The United Kingdom») від 21 вересня 1980 року, заява № 17101/90, § 65).

Відмова у прийнятті до розгляду касаційної скарги не може свідчити про порушення права позивача на доступ до суду, адже він реалізував право на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції, і його скарга була розглянута у встановленому законом порядку Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Встановлене ЦПК України обмеження було передбачуваним для позивача, зокрема у резолютивній частині оскаржуваного рішення Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що його постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Окрім того, згідно з практикою Суду правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов'язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Світлана Науменко проти України» («Svetlana Naumenko v. Ukraine») від 9 листопада 2004 року, заява № 41984/98, § 53).

Звернення з касаційною скаргою на постанови касаційного суду, що в силу прямої вказівки закону, оскарженню не підлягають, ставить під сумнів гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції принцип остаточності судового рішення (res judicata).

Позивач використав можливість переглянути ухвалені у його справі судові рішення в апеляційному та касаційному порядку, тобто реалізував право на оскарження судових рішень, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Бродиводоканал» про визнання протиправним і скасування наказу.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року та додані до неї матеріали повернути заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкН. П. Лященко
С. В. БакулінаО. Б. Прокопенко
В. В. БританчукЛ. І. Рогач
В. І. ДанішевськаІ. В. Саприкіна
О. С. ЗолотніковО. М. Ситнік
О. Р. КібенкоО. С. Ткачук
В. С. КнязєвО. Г. Яновська