Справа № 219/7493/18
Провадження № 2/219/2414/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 жовтня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
судді Павленко О.М.,
за участі секретаря Брагіної М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
в с т а н о в и в:
позивач ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1), звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1), в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, 19 квітня 1989 року, вона отримала, відповідно ордера на житлове приміщення № 6/89 в будинку житлово - будівельного кооперативу(надалі ЖБК) «Бахмут», двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Вищевказана квартира, була зареєстрована в комунальному підприємстві «Артемівське бюро технічної інвентаризації» на її імя, реєстраційне посвідчення № 5-116. Позивач зазначає, що вона є власником квартири, яка знаходиться на балансі ЖСК «Бахмут». З 15.10.1999 року у даній квартирі, у якості члена сімї був зареєстрований її син: ОСОБА_2, який деякий час проживав разом з нею, але з початку серпня 2014 року, тобто більше трьох років, її син в квартирі не проживає без поважних причин, оскільки виїхав до Росії, де має намір отримати громадянство РФ. Ніякої участі у витратах по оплаті комунальних послуг та утриманню житла відповідач не приймає. Крім того, позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача у даному будинку перешкоджає їй оформити житлову субсидію, що у свою чергу негативно може вплинути на її майновий стан.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.07.2018 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомленою належним чином. Крім того, від неї до суду надійшла заява, згідно якої вона просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити (а.с.50).
Відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідача.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує.
З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Бахмут (раніше Артемівськ), АДРЕСА_3 наймачем якої є ОСОБА_1, згідно ордеру на житлове приміщення № 6/89 в будинку житлово будівельного кооперативу, виданого 19.04.1989 року на підставі рішення виконкому народних депутатів міста Артемівська (нині Бахмута) (а.с.15). Реєстраційне посвідчення видано «Бюро технічної інвентаризації м. Артемівськ» 07.12.1992 року за № 5-1163 (а.с.16).
За даними довідки , виданої головою ЖБК «Бахмут» ОСОБА_3 від 09.07.2018 року за адресою: АДРЕСА_1, вказана квартира належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, в квартирі зареєстровані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, - син; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, - донька; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, онук (а.с.14).
Відомості про реєстрацію відповідача за вищевказаною адресою також підтверджується довідкою від 19.08.2018 року, яка видана першим заступником міського голови Бахмутської міської ради ОСОБА_6 на запит суду щодо реєстрації відповідача, згідно якої повідомлено, що станом на 17.07.2018 року за даними реєстру територіальної громади м. Бахмут, місце проживання фізичної особи ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6. (а.с.19).
Відповідно до акту від 09.07.2018 року, складеного комісійно у складі голови ЖСК «Бахмут» ОСОБА_3, членів ЖСК «Бахмут» ОСОБА_7, ОСОБА_8, встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований, але не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, в будинку, який належить ЖСК «Бахмут» з серпня 2014 року по теперішній час (а.с.13).
На підставі ордеру № 6/89 в будинку житлово будівельного кооперативу, виданого 19.04.1989 року на підставі рішення виконкому народних депутатів міста Артемівська (нині Бахмута), наймачем квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 є ОСОБА_1 (а.с.15).
Ордер це по суті правоустановчий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім'єю у жиле приміщення.
Відповідно до статті 61 Житлового кодексу Української PCP від 30.06.1983 № 5464-Х із внесеними до нього змінами користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано відповідно до діючого законодавства ордер.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Як вбачається з довідки, виданої головою ЖБК «Бахмут» ОСОБА_3 від 09.07.2018 року за адресою: АДРЕСА_1, , в квартирі крім ОСОБА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, - син; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, - донька; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, онук.
Згідно ч.1,2 ст. 64 Житлового Кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
За правилами ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.
Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації, за адресою: АДРЕСА_4 не проживає з 2014року.
Відповідно до листа КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» від 08.08.2018 року № 4247, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, за період 2015-2018 роки за стаціонарною допомогою до КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не звертався, у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, медична документація в реєстратурі відсутня, та за даними архіву не числиться, на психоневрологічному обліку не перебуває (а.с.29).
Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї жиле приміщення зберігається за ними протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні понад шість місяців з поважних причин, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підставі своїх вимог.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2014 року, тобто майже 4роки, нею не користується, витрати, пов'язані з утриманням квартири та оплатою комунальних послуг, відповідач не сплачуює, а тому суд визнає відповідача такою, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 47, 55 Конституції України , ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 258, 259, 263-265, 273,280 ЦПК України, ст.ст. 64, 71, 72 ЖК України суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня вручення повного заочного рішення.
Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного протягом 30-ти днів з моменту отримання копії цього рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя

ОСОБА_10