Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 205/2672/16-ц

провадження № 61-12146св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Обласне комунальне підприємство «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2017 року у складі судді Остапенко Н. Г. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2018 року в складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Свистунової О. В., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» (далі - ОКП «Дніпродзержинське БТІ», підприємство) про стягнення заробітної плати за час відпусток, грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність, середнього заробітку за час затримки їх виплати, зміни формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, зобов'язання внести виправлення в табелі обліку робочого час та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 грудня 2015 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі № 205/4041/14-ц частково задоволено її позовні вимоги до ОКП «Дніпродзержинське БТІ» щодо стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки її виплати та відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОКП «Дніпродзержинське БТІ» заборгованість із заробітної плати за період з 01 січня 2013 року до 15 жовтня 2013 року включно, в сумі 4 347,02 грн, розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16 жовтня 2013 року до 25 грудня 2015 року включно в сумі 18 464,12 грн, розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. Крім того, стягнуто моральну шкоду у сумі 300,00 грн та понесені судові витрати за проведення експертизи в розмірі 2 949,12 грн. Розраховуючи щомісячно належну до стягнення з підприємства заробітну плату за період з 01 січня 2013 року до 15 жовтня 2013 року, суд врахував лише дні, які згідно із табелями обліку робочого часу були відпрацьовані за вищезазначений період. Решта днів, які через перебування на лікарняному, у навчальній відпустці, у щорічній основній та додатковій відпустках, зазначеним судовим рішенням не охоплені. Однак, за ці дні було нараховано та виплачено підприємством грошові кошти - заробітну плату за час відпусток (відпускні) та грошову компенсацію втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняні) в заниженому розмірі, не у відповідності із встановленим окладом згідно штатного розпису. Недонарахована та невиплачена заробітна плата за час відпусток складається з: навчальної відпустки у квітні 2013 року (16 днів) - 1 726,72 грн; основної та щорічної відпустки у серпні 2013 року (15 днів) - 1 696,90 грн; основної відпустки у вересні 2013 року (14 днів) - 1 582,84 грн, що за 2013 рік складає - 5 005,46 грн. Недонарахована та невиплачена грошова компенсація втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняні): 13 днів лікарняних у лютому 2013 року - 1 543,36 грн; 10 днів лікарняних у березні 2013 року - 1 187,10 грн; 11 днів лікарняних у травні 2013 року - 1 374,56 грн, 7 днів лікарняних у червні 2013 року - 923,37 грн, що за 2013 рік складає за лікарняними усього - 5 028,39 грн. Ненарахована та невиплачена заробітна плата за два дні визначені у табелях робочого часу відповідачем як прогули через перебування у судових засіданнях: 18 січня 2013 року - 118,72 грн та 30 липня 2013 року - 103,23 грн, що за 2013 рік складає 221,95 грн. Крім того, позивачка вважає, що незаконними діями відповідача, щодо ненарахування та невиплати їй заробітної плати у повному обсязі, їй була спричинена моральна шкода, яка полягала у тому, що вона була змушена докладати суттєвих зусиль для організації свого життя та життя її дитини, відмовляти собі і дитині у повноцінному харчуванні, придбанні предметів першої необхідності, не мала можливості з донькою повноцінно розвиватися та відвідувати різноманітні заходи. Все це, на думку позивача, спричинило їй сильні душевні страждання та моральну шкоду, яку вона оцінила у 10 000,00 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача 120 313,83 грн, з яких: недонарахована та невиплачена заробітна плата за час відпусток у 2013 році становила 5 005,46 грн; навчальна відпустка у квітні (16 днів) - 1 726,72 грн; основна щорічна та соціальна відпустка у серпні (15 днів) - 1 695,90 грн; основна щорічна відпустка у вересні (14 днів) - 1 582,00 грн.); грошова компенсація втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняні) за період з лютого по жовтень 2013 рік за винятком грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність у липні 2013 року: 13 днів у лютому - 1 543,36 грн, 10 днів у березні - 1187,10 грн, 11 днів у травні - 1374,56 грн, 7 днів у червні - 923,37 грн; ненараховану та невиплачену заробітну плату за 18 січня 2013 року - 118,72 грн, та 30 липня 2013 року - 103,23 грн (разом - 221,95 грн); 92 935,16 грн - середній заробіток за весь час затримки виплати належних виплат за період з 16 жовтня 2013 року по 17 жовтня 2016 року; 7 122,87 грн - вихідна допомога на підставі ст. 44 КЗпП України; 10 000,00 грн - в рахунок відшкодування моральної шкоди. Зобов'язати відповідача видати наказ про зміну формулювання причин звільнення з підприємства на частину третю статті 38 КЗпП України «Звільнена за власним бажанням через невиконання законодавства про працю керівництвом підприємства», внести відповідні зміни у трудову книжку. Зобов'язати відповідача виправити неправдиві записи у табелях обліку робочого часу щодо начебто здійснення прогулів 18 січня 2013 року та 30 липня 2013 року та опублікувати достовірну інформацію щодо місця перебування у ці дні - у суді.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОКП «Дніпродзержинське БТІ» на користь ОСОБА_4 недонараховані та невиплачені відпускні за квітень, серпень та вересень 2013 року в сумі 1 636,26 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що до стягнення з відповідача підлягають недонараховані та невиплачені суми за час відпусток у розмірі 1 636,26 грн, зокрема, за квітень 2013 року за 16 днів - 524,48 грн; за серпень 2013 року за 15 днів - 407,79 грн; за вересень 2013 року за 14 днів - 703,99 грн.

Разом з цим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняні) за період з лютого по жовтень 2013 року, суд першої інстанції виходив з того, що виплати через тимчасову непрацездатність (лікарняні) не входять до структури заробітної плати, а тому позивачем було пропущено строк звернення до суду, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України, оскільки про своє порушене право вона дізналась ще в травні 2014 року, а до суду первинно звернулася з такою вимогою тільки 31 березня 2016 року. Підстав для поновлення строку звернення до суду встановлено не було.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог вважав безпідставним розмежування позивачем вимог стосовно стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку за період з 16 жовтня 2013 року до 25 грудня 2015 року, який був стягнутий за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року та окремо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних виплат за період з 16 жовтня 2013 року до 17 жовтня 2016 року, оскільки в такому випадку йдеться про подвійну відповідальність відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині ненарахованих та невиплачених коштів за 18 січня 2013 року - 118,72 грн та 30 липня 2013 року - 103,23 грн, всього в сумі 221,95 грн та в частині зобов'язання відповідача виправити неправдиві записи у табелях обліку робочого часу щодо здійснення прогулів 18 січня 2013 року та 30 липня 2013 року та облікувати достовірну інформацію щодо перебування у ці дні - в суді, суд першої інстанції, керуючись статтею 60 ЦПК України 2004 року, виходив із того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази підтвердження такого перебування позивача в суді.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП України у розмірі 7 122,87 грн, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач була звільнена з роботи у відповідності із її заявою від 14 жовтня 2013 року, де вона просила відповідача звільнити її за власним бажанням у зв'язку з переїздом на нове місце проживання, що і було зроблено відповідачем - позивача звільнено за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів наявності завданої їй моральної шкоди, втрати нормальних життєвих зв'язків, додаткових зусиль для організації свого життя.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат за період з 16 жовтня 2013 року до 17 жовтня 2016 року скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОКП «Дніпродзержинське БТІ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26 грудня 2015 року до 14 квітня 2016 року в сумі 8 592,56 грн та за період з 15 квітня 2016 року до 25 січня 2018 року в сумі 50 537,87 грн, а всього 59 130,38 грн. Розрахунок проведено без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд повністю погодився з висновками суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення заробітної плати за час відпусток, грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність, зміни формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, зобов'язання внести виправлення в табелі обліку робочого часу та відшкодування моральної шкоди.

Разом з цим, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат за період з 16 жовтня 2013 року до 17 жовтня 2016 року, апеляційний суд виходив з того, що оскільки фактичний розрахунок з позивачем відбувся 14 квітня 2016 року, частковому задоволенню підлягають позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних позивачеві виплат за період з 26 грудня 2015 року до 14 квітня 2016 року в сумі 8 592, 56 грн, виходячи із встановленого рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року розміру середньоденної заробітної плати - 113,06 грн.

Крім того апеляційний суд стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку та виплати сум відпускних в розмірі 50 537,82 грн - за квітень 2013 року, серпень 2013 року та вересень 2013 року у розмірі 1 636,26 гривень за період з 15 квітня 2016 року по 25 січня 2018 року.

У лютому 2018 року ОКП «Дніпродзержинське БТІ», не погоджуючись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати в частині задоволених позовних вимог.

Касаційна скарга ОКП «Дніпродзержинське БТІ» мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що вимоги про недонарахування та невиплати заробітної плати за час відпусток за 2013 рік вже було предметом розгляду іншої справи за участі тих самих сторін, за наслідками якого Апеляційним судом Дніпропетровської області 25 грудня 2015 року ухвалено рішення, оскільки відпускні виплати входять до складу заробітної плати.

Крім того, заявник у касаційній скарзі звертає увагу на те, що судами першої та апеляційної інстанцій були залишені поза увагою його клопотання про закриття провадження у справі на підставі статті 205 ЦПК України 2004 року, у зв'язку із наявністю судових рішень, які набрали чинності, між тими ж сторонами про той самий предмет спору із тих самих підстав. В порушення вимог частини другої статті 258 ЦПК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, апеляційним судом вказане клопотання не було розглянуто, питання щодо його відхилення чи задоволення не було вирішено, ухвалу з цього питання не постановлено.

Крім того, апеляційний суд, поновлюючи позивачеві строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції жодним чином не мотивував таке рішення.

Апеляційним судом також не застосовано принцип співмірності та справедливості під час визначення суми середнього заробітку.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована доводами, наведеними у позовній заяві, а також тим, що, на її думку, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають нормам чинного законодавства.

13 березня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОКП «Дніпродзержинське БТІ».

05 квітня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4

У травні 2018 року від ОКП «Дніпродзержинське БТІ» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, у якому підприємство просило у задоволенні касаційної скарги відмовити.

У травні 2018 року від ОСОБА_4 до Верховного Суду надійшов відзив (заперечення), у якому вона просила у задоволенні касаційної скарги ОКП «Дніпродзержинське БТІ» відмовити.

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4, згідно з наказом від 04 січня 2011 року № 03-К, було прийнято на посаду архіваріуса ОКП «Дніпродзержинське БТІ» з окладом згідно штатного розкладу.

14 жовтня 2013 року ОСОБА_4 звернулась до підприємства із власноручно написаною заявою про її звільнення з посади архіваріуса ОКП «Дніпродзержинське БТІ» з 15 жовтня 2013 року за власним бажанням, у зв'язку з її переїздом на нове місце проживання.

Наказом ОКП «Дніпродзержинське БТІ» №69-к від 15 жовтня 2013 року ОСОБА_4 було звільнено з посади архіваріуса за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Проте з позивачем не повністю був проведений остаточний розрахунок.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОКП «Дніпродзержинське БТІ» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі, за період з 01 січня 2013 року до 15 жовтня 2013 року включно, в сумі 4 347,02 грн, розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16 жовтня 2013 року до 25 грудня 2015 року включно, в сумі 18 464,12 грн, розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. Стягнуто з ОКП «Дніпродзержинське БТІ» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_4 300,00 грн у відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати за проведення експертизи в розмірі 2 949,12 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судами також встановлено, що згідно з довідкою ОКП «Дніпродзержинське БТІ» від 23 січня 2017 року, за період з 01 січня 2013 року по 15 жовтня 2013 року ОСОБА_4 нараховано та виплачено доход за час у відпустках у розмірі: січень 2013 року - 0,00 грн; лютий 2013 року - 0,00 грн; березень 2013 року - 0,00 грн; квітень 2013 року - 1 202,24 грн (виплачено 19 квітня 2013 року у повному обсязі); травень 2013 року - 0,00 грн; червень 2013 року - 0,00 грн; липень 2013 року - 0,00 грн; серпень 2013 року - 1 288,20 грн (виплачено 24 вересня 2013 року у повному обсязі), вересень 2013 року - 878,85 грн (виплачено 15 жовтня 2013 року у повному обсязі); жовтень 2013 року - 0,00 грн. Всього за час у відпустках - 3 369,29 грн.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року встановлено, що відповідач занизив розмір заробітної плати позивача ОСОБА_4, та місячний оклад архіваріуса з 02 січня 2013 року складав 2 374,29 грн.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з пунктами 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого1995 року № 100, у випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за це період.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

За правилами частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, в порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з підстав, викладених у рішенні, без урахування вимог частини другої статті 117 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що сума у розмірі 1 636,23 грн, яка не була своєчасно виплачена позивачеві відповідачем при звільненні є складовою заробітної плати. Проте, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд, посилаючись на положення статті 117 КЗпП України, при визначенні розміру середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, не врахував положення частини другої статті 117 КЗпП України та не застосував принцип співмірності.

При вирішенні даного спору апеляційним судом не було враховано правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Судами встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_4 складав 113,06 грн.

Затримка виплати повного розрахунку при звільненні позивачем заявлена за період з 16 жовтня 2013 року по 17 жовтня 2016 року.

При стягненні недонарахованої та невиплаченої позивачеві заробітної плати за час відпусток (відпускних) у 2013 році, суди першої та апеляційної інстанції правильно врахували суми, які були нараховані та виплачені ОСОБА_4 у квітні 2013 року - 1 202,24 грн, у серпні 2013 року - 1 288,20 грн та у вересні 2013 року - 878,85 грн.

Таким чином, недонараховані та невиплачені позивачеві відповідачем при звільнені суми за час відпусток склали 1 636,26 грн (квітень 2013 року - 16 днів х 107,92 грн = 1 726,72 грн - 1202,24 грн (виплачена сума за час відпустки) = 524,48 грн; серпень 2013 року - 15 днів х 113,06 грн = 1 695,99 грн - 1 288,20 грн = 407,79 грн; вересень 2013 року - 14 днів х 113,06 грн = 1582,84 грн - 878,85 грн = 703,99 грн).

Водночас, при визначенні розміру сум, які підлягають до стягнення з роботодавця необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Середню зарплату потрібно обчислювати виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Оскільки позивач не працювала протягом 2013 року жодного повного робочого місця, розрахунок середньої заробітної плати необхідно здійснити виходячи з її тарифної ставки, посадового (місячного) окладу - 2 374,29 грн.

З огляду на те, що недоплачена ОСОБА_4 сума складає 1 636,26 грн, то, враховуючи співмірність цієї суми відносно розміру середнього заробітку позивача, який складає 2 374,29 грн, колегія суддів вважає за справедливе застосувати принцип пропорційності та зменшити розмір суми, належної працівникові за час затримки розрахунку при звільненні.

З урахуванням того, що розмір середньої заробітної плати позивача становив 2 374,29 грн, а сума заборгованості складає 1 636,26 грн, що становить 69 % від заробітної плати, то стягненню на користь позивача підлягають кошти в сумі 40 799,96 грн (59 130,38 грн х 69 : 100), тобто 69% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повно і всебічно встановлені судами на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, касаційний суд дійшов висновку про можливість ухвалення у частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні нового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

З огляду на те, що апеляційний суд неправильно застосував норму матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення, тому рішення апеляційного суду відповідно до статті 412 ЦПК України необхідно змінити в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та зменшити розмір стягнутого з відповідача на користь позивача середнього заробітку з 59 130,38 грн до . 40 799,96 грн.

В іншій частині вирішення позовних вимог судові рішення відповідають вимогам закону, тому підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги ОКП «Дніпродзержинське БТІ» про наявність підстав для закриття провадження у справі не заслуговують на увагу , оскільки такі підстави відсутні у зв'язку з тим, що відсутні тотожні предмет спору,підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку змінити.

Стягнути з Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 40 799,96 грн (сорок тисяч сімсот дев'яносто дев'ять гривень 96 копійок). Розрахунок проведено без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2018 року в іншій частині та рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2017 року, в його незміненій частині, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик