Справа № 127/4177/18
Провадження № 22-ц/772/1660/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 рокуСправа № 127/4177/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач), суддів: Ковальчука О. В., Медвецького С. К.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у складі судді Борисюк І. Е. 31 травня 2018 року в м. Вінниці (дата складання повного тексту рішення - 06 червня 2018 року) у справі за позовом заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Вінницької міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Луко-Мелешківська сільська рада Вінницького району Вінницької області, про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, -

встановив:

В лютому 2018 року заступник прокурора Вінницької області звернувся до суду із зазначеним позовом в інтересах держави в особі Вінницької міської ради, посилаючись на те, що на підставі рішення 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської радиВінницького району Вінницької області від 04 грудня 1996 року 02 січня 2001 року ОСОБА_3, а 19 лютого1998 року ОСОБА_4 видано державні акти на право власності на земельні ділянки, які відповідно до інформації відділів у Вінницькому районі від 27 жовтня 2017 року та у м. Вінниці від 13 жовтня 2017 року Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області територіально розташовані у межах м. Вінниці. Крім того, на 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області 04 грудня 1996 року будь-які рішення щодо передачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спірних земельних ділянок чи видачі державних актів на них не приймались, а земельні ділянки розташовані в межах прибережної захисної смуги річки без назви - лівої притоки річки Південний Буг. 19 липня 2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. посвідчено договори купівлі-продажу цих земельних ділянок, укладені між ОСОБА_3, ОСОБА_4 (продавці) та ОСОБА_5 (покупець).

Просив:

-визнати недійсними державний акт серії НОМЕР_5 від 02 січня 2001 щодо права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,6985 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, б/н, та державний акт серії ВН № 330 від 19 лютого 1998 щодо права власності ОСОБА_4 на земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 загальною площею 0,2581 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1;

-витребувати земельну ділянку площею 0,9566 га з кадастровим номером НОМЕР_4, що знаходиться по АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_5 на користь Вінницької міської ради.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2018 року у позовівідмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки спірні земельні ділянки розташовані на території м. Вінниці, то Луко-Мелешківська сільська рада Вінницького району Вінницької області не мала повноважень ними розпоряджатись, але як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Вінницька міська рада могла дізнатися про порушення свого права 22 грудня 2006 року - стосовно земельної ділянки ОСОБА_4, з того моменту, коли вона звернулася до міської ради щодо надання роз'яснень з приводу можливості об'єднання земельних ділянок, і 08 червня 2007 року - стосовно земельної ділянки ОСОБА_3, з моменту подання нею до міської ради запиту щодо роз'яснення чи входить її земельна ділянка до меж м. Вінниці.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Вінницької області, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення суду і ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності не з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства, а з моменту особистого повідомлення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Вінницькій міській раді про перебування у їх власності на підставі оскаржуваних актів спірних земельних ділянок. Вважав, що до 21 грудня 2016 року - дня внесення відомостей про право власності на земельну ділянку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Вінницькій міській раді не було відомо про порушення права територіальної громади м. Вінниці на спірну земельну ділянку.

01 серпня 2018 року відповідачі подали відзив на апеляційну скаргу, за яким просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою статті 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди , у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, справа підлягає апеляційному розгляду Апеляційним судом Вінницької області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває Вінницький міський суд Вінницької області.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 02 січня 2001 року, виданим Луко-Мелешківською сільською радою, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1001, ОСОБА_3 на підставі рішення 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської радиВінницького району Вінницької області від 4 грудня 1996 року належала земельна ділянка площею 0,6985 га, розташована на території Луко-Мелешківської сільської радиВінницького району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства (Т. 1 а. с. 29).

ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 0,2581 га, яка розташована на території Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства (державний акт на право приватної власності на землю від 19 лютого 1998 року, Т. 1 а. с. 58).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 липня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали у власність (продали) ОСОБА_5 земельні ділянки під номером б/н (без номера), загальною площею 0, 6985 га, кадастровий номер якої НОМЕР_1, загальною площею 0, 0951 га, кадастровий номер якої НОМЕР_7, загальною площею 0, 1630 га, кадастровий номер якої НОМЕР_6, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 1 а. с. 116 - 128).

Зазначені земельні ділянки територіально відносилися і відносяться до меж м. Вінниці, що підтверджується повідомленнями Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 0-2-0.21-237/109-17 від 13 жовтня 2017 року і № 0-2-0.6-108/2-18 від 04 січня 2018 року та Відділу у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 706/405-17-0.20 від 27 жовтня 2017 року (Т. 1 а. с. 138 - 142).

Згідно з частиною першою статті 17 Земельного кодексу України 1990 року (в редакції, чинній на час видачі спірних державних актів) передача земельних ділянок у приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Отже, оскільки спірні земельні ділянки розташовувались на території м. Вінниці, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про незаконність видачі державних актів на право власності на них Луко-Мелешківською сільською радою Вінницького району Вінницької області.

Разом з тим, як видно з матеріалів справи 22 грудня 2006 рок листом вх. № 6-15404 ОСОБА_4 зверталась до Вінницької міської ради щодо надання роз'яснень з приводу можливості об'єднання земельних ділянок, якими вона володіє на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 19 лютого1998 року № 330 (Т. 1 а. с. 244).

Листом № 6-15580 від 29 грудня 2006 року Управлінням містобудування і архітектури Вінницької міської ради ОСОБА_4 надано відповідь про те, що обмін земельними ділянками, одна з яких перебуває у приватній власності, а інша в комунальній власності не заборонений (Т. 1 а. с. 245).

08 червня 2007 року ОСОБА_3 звернулася до Вінницької міської ради із запитом щодо повідомлення їй чи входить її земельна ділянка, якою вона володіє на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 02 січня 2001 року № 1001, у зв'язку із розширенням меж м. Вінниці до м. Вінниці (Т. 1 а. с. 234).

Листом № 5-8100 від 22 червня 2007 року Управлінням містобудування і архітектури Вінницької міської ради ОСОБА_3 надано відповідь про те, що її земельна ділянка дійсно знаходиться в м. Вінниці і територіально відноситься до вул. Маяковського (Т. 1 а. с. 235).

Статтею 15 Цивільного кодексу У країни (далі ЦК У країни) закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників

цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (частина друга статті 3 ЦПК України).

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з приписами статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві чи іншій заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Конституційний Суд України в рішенні від 08 квітня 1999 №3-рп/99 у справі за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (на даний час Господарського процесуального кодексу України) встановив, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково, або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Підставою для порушення справи у суді є заява, у якій прокурор обґрунтовує порушення чи загрозу порушення інтересів держави, зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, під яким, відповідно до статей 6, 7 та 43 Конституції України потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади, а не підприємства, установи і організації, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

В пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України зазначено, що орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах фактично є позивачем у справі, порушеній за позовною заявою прокурора і на підставі частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України є стороною в арбітражному процесі, цей орган здійснює процесуальні дії відповідно до вимог статті 22 ГПК України.

Тобто, у випадку звернення прокурора з позовом в інтересах держави стороною у справі є орган державної влади або орган місцевого самоврядування, а прокурор є представником такої сторони.

Зі змісту статей 256, 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У п. 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11, зазначено, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Отже, можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного значення, відтворенням лісів.

Таким чином, з моменту виникнення у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 права власності на спірні земельні ділянки відповідно у 1998 та 2001 роках Вінницька міська рада, у випадку належного виконання делегованих повноважень її виконавчим органом, повинна була довідатись про порушення її права та/або особу, яка його порушила, однак з позовом заступник прокурора Вінницької області звернувся лише в лютому 2018 року.

Апеляційний суд відхиляє доводи прокурора про те, що перебіг позовної давності розпочався з моменту реєстрації земельних ділянок кадастровим реєстратором управління Держгеокадастру у м. Вінниці у Державному земельному кадастрі лише в 2016 року з огляду на таке.

З матеріалів справи видно, що 22 грудня 2006 року ОСОБА_4 зверталась щодо надання роз'яснень з приводу можливості об'єднання земельних ділянок, а 08 червня 2007 року ОСОБА_3 - щодо повідомлення їй чи входить її земельна ділянка у межі м. Вінниця безпосередньо до Вінницької міської ради, отже визначений прокурором як позивач орган місцевого самоврядування - Вінницька міська рада - довідалась про перебування спірних земельних ділянок у власності відповідачів не пізніше цих дат.

При цьому доводи апеляційної скарги про те, що відповідь на зазначені запити надавались Департаментом містобудування і архітектури Вінницької міської ради не спростовують висновків суду першої інстанції, тому що в судовому засідання суду апеляційної інстанції представник міської ради визнав, що Департамент є виконавчим органом міської ради, тобто її структурним підрозділом.

Не заслуговують на увагу і доводи прокурора про недопустимість фотокопій листів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Вінницької міської ради та відповідей на них як доказів початку перебігу строку позовної давності, тому що вони належним чином засвідчені підписом представника позивачів (відповідно до частини п'ятої статті 95 ЦПК України), натомість прокурор клопотання про витребування їх оригіналів не заявляв (частина шоста цієї статті).

Крім того, з огляду на встановлений частиною першою статті 81 ЦПК України обов'язок доказування та повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, визначені пунктом 1 частини першої статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» а також наведених вище положень статтей 256, 261 ЦК України та висновків Європейського суду з прав людини щодо застосування позовної давності саме на позивача покладається обов'язок довести не лише той факт, що йому не було відомо про порушення його права, а й те, що він об'єктивно не міг довідатись про таке порушення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текс постанови складено 18 жовтня 2018 року)

Головуючий /підпис/ О. С. Панасюк

Судді: /підпис/ О. В. Ковальчук

/підпис/ С. К. Медвецький

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк