КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1017/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року м. Київ

справа № 755/9928/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником ЛитвиненкоОленою Леонідівною, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року, постановлене у складі судді Виниченко Л.М.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У липні 2017 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором на загальну суму 20 618 грн. 98 коп. та судові витрати.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 жовтня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір без номера, відповідно до якого банк надав ОСОБА_3. кредитну картку «Універсальна».

05 травня 2015 року відповідачу було переоформлено кредитну карту на престижну кредитну картку «Універсальна Голд» та відкрито картковий рахунок, відповідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 42,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов'язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав в повному обсязі.

Проте відповідач ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором порушив, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 13 червня 2017 року становить 20 618 грн. 98 коп. та складається із заборгованості: за тілом кредиту у розмірі 3899 грн. 73 коп., заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі 1127 грн. 10 коп., заборгованості за пенею у розмірі 14 134 грн. 10 коп. та штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг, що складаються із штрафу у фіксованій частині у розмірі 500 грн. та штрафу у процентній складовій у розмірі 958 грн. 05 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Литвиненко О.Л. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що відповідач звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання кредитних послуг, у зв'язку з чим підписав заяву від 12 жовтня 2011 року, згідно з якою отримав кредитну картку «Універсальна». 5 травня 2015 року відповідачу було переоформлено кредитну картку на престижну кредитну картку «Універсальна Gold» та відкрито картковий рахунок, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 42.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua., складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Кредит був отриманий у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку.

Зазначала, що позивачем надані належні та допустимі докази по справі. Крім того, наданий розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до кредитного договору. Відповідачем зазначені докази не спростовані. Власник картрахунку зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту.

Крім того, посилалась на те, що укладаючи кредитний договір, відповідач не мав сумнівів щодо його розумності та справедливості. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним, прийнятим з дотриманням норм процесуального та матеріального права, підстав для його скасування немає, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Вказував, що банк навмисно та цілеспрямовано вводить суд в оману, приховуючи той факт, що в дійсності відповідач особисто ніколи не отримував кредитні грошові кошти, та ніколи ними не користувався, адже з його карткового рахунку грошові кошти банку були отримані третіми особами шайхрайським шляхом, що підтверджується обставинами, фактами та доказами, які встановлені судом першої інстанції.

Звертає увагу на той факт, що позивачем не надано жодного доказу про те, що він звертався до банку про відкриття кредитного ліміту та надання кредиту або ж відкриття на належній йому картці кредитного ліміту. Вказував, що банк з власної ініціативи відкрив кредитний ліміт на карті відповідача без його дозволу, згоди та відповідної заяви, після чого грошима банку шахрайським шляхом заволоділи треті особи.

Вказував, що у наданій позивачем Анкеті-заяві № б/н від 12.10.2011 року немає жодного посилання про надання йому кредитних послуг. В матеріалах відсутні будь-які докази на підтвердження як замовлення, так і отримання відповідачем кредитних послуг, адже він ніколи не звертався до банку з метою отримання кредиту, кредитний договір між ним та банком не укладався, і він ніколи не надавав свого дозволу, згоди або відповідної заяви на відкриття кредитного ліміту по його картці «Універсальна» або «Універсальна Gold».

Посилався на те, що у Анкеті-заяві № б/н від 12.10.2011 року, Витязі з Умов та правил надання банківських послуг та Витязі з Тарифів не має його підпису, крім того, взагалі не вбачається, що він був з ними ознайомлений.

При цьому наголошує на тому, що заповнення та підписання Анкети-заяви № б/н від 12.10.2011 року за будь-яких обставин не підтверджує та не доводить того факту, що стягувані банком кредитні кошти були надані банком на підставі відповідного кредитного договору, укладеного та оформленого у письмовій формі за підписами обох сторін договору. Крім того, Умови та правила надання банківських послуг, які були приєднані до матеріалів справи позивачем, йому взагалі ніколи не надавалися для ознайомлення, не погоджувались та не підписувались ним, що підтверджується відсутністю на цих документах його підписів.

В судовому засіданні представник позивача Штронда А.М. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Вказував на те, що позивачем несвоєчасно ( за два дні до судового засідання, в якому було ухвалено оскаржуване рішення суду) була отримана ухвала суду першої інстанції про витребування доказів, зокрема аудіо запису телефонних розмов відповідача ОСОБА_3 з працівниками ПАТ КБ «Приватбанк», а також відзив відповідача на позовну заяву, в якому він описує обставини, якими заперечує позовні вимоги. Тому лише 26 липня 2018 року представником позивача було надіслано на адресу суду зазначені аудіозаписи, якими підтверджується, що відповідач повідомив стороннім особам пароль для входу в систему дистанційного банківського обслуговування ( інтернет-банкінг) Приват24 та динамічні СМС-паролі для зняття коштів. Тому саме відповідач повинен нести відповідальність за отримання кредитних коштів.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат ОСОБА_7 вважали доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що обґрунтовуючи позовні вимоги та в додаткових поясненнях позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_3 несе відповідальність за проведені з карткового рахунку операції, також не виконує свої зобов'язання щодо повернення коштів, у зв'язку із чим у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 13 червня 2017 року становить 20 618 грн. 98 коп. та складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 899 грн. 73 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 1127 грн. 10 коп., заборгованості за пенею у розмірі 14134 грн. 10 коп. та штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг, що складаються із штрафу у фіксованій частині у розмірі 500 грн. та штрафу у процентній складовій у розмірі 958 грн. 05 коп.

Відповідач наявність у нього з його вини будь-якої заборгованості перед позивачем заперечує з посиланням на те, що ним не вчинялися дії, пов'язані із отриманням кредиту, про відкриття кредитної лінії він дізнався після того, як йому 24 вересня 2015 року зателефонував працівник банку та повідомив про відкриття кредитної лінії по його картці у розмірі 4000 грн. Відразу після такого повідомлення він зателефонував на лінію підтримки клієнтів за номером 3700 із вимогою заблокувати картку. Одночасно із дзвінком до банку близько 15 год. на його мобільний телефон надійшло повідомлення про списання із картки грошових коштів у розмірі 3750 грн. через ресурс «Приват24», про що він негайно повідомив банк та 25 вересня 2015 року подав відповідну заяву до банку із детальним описом подій, що сталися.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 25 вересня 2015 року ОСОБА_3 звертався до Дніпровського управління поліції ГУНП в м. Києві із заявою про вчинення злочину, а саме вчинення відносно нього шахрайських дій невстановленою особою, яка 24 вересня 2015 року через сайт «Приват 24» заволоділа грошовими коштами в сумі 3750 грн. Дана заява зареєстрована за № 9955/59958 та внесена до ЄРДР за № 14704, станом на 12 березня 2018 року досудове розслідування триває (а.с. 42, 87).

Із деталізації вхідних та вихідних з'єднань по абонентському номеру відповідача +05, що була надана ПрАТ «Київстар» на запит представника відповідача, судом встановлено, що за період з 23 вересня 2015 року по 05 жовтня 2015 року, 24 вересня 2015 року в період часу з 16 год. 33 хв. по 16 год. 39 хв. та 17 год. 31 хв. по 17 год. 32 хв. з вказаного абонентського номеру були здійснені шість дзвінків на номер 3700, що являється номером підтримки клієнтів ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідач вказує, що зазначені дзвінки стосувалися питання блокування картки до та після несанкціонованого зняття з неї грошових коштів. Позивачем такі доводи відповідача не спростовані.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, всупереч вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, жодними доказами не довів факт переоформлення відповідачу 05 травня 2015 року нової кредитної картки з установленням розміру та умов кредитного ліміту, наданням кредитних коштів. Також, враховуючи, що відповідач відразу після зняття з карткового рахунку грошових коштів звертався із відповідними повідомленнями до банку та правоохоронних органів, суд дійшов висновку, що підстави для стягнення заборгованості з відповідача відсутні, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів факт користування кредитними грошовими коштами саме відповідачем.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам, та зробленими з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, що була подана до суду 03 липня 2017 року, було додано: розрахунок заборгованості за кредитним договором, копію заяви позичальника від 12 жовтня 2011 року; копію витягу з «Тарифів Банку»; копію витягу з «Умов та Правил надання банківських послуг».

Як вбачається з анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ( а.с. 6), вказана заява була підписана ОСОБА_3 12 жовтня 2011 року та ним була отримана платіжна картка «Кредитна «Універсальна», з відміткою про надання послуг банку про перерахування на картку заробітної плати.

Дані про встановлення будь-якого кредитного ліміту в анкеті-заяві не зазначені, отже, сума кредитного ліміту у даному договорі про надання банківських послуг не встановлювалась.

У позовній заяві позивач посилається на те, що 05 травня 2015 року відповідачу було переоформлено кредитну карту на престижну кредитну картку «Універсальна Голд» та відкрито картковий рахунок, відповідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 42,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Однак, як правильно встановив суд першої інстанції, жодних доказів укладення кредитного договору з відповідачем ОСОБА_3 матеріали справи не містять, не надано таких доказів позивачем за час розгляду справи в суді ( провадження по справі відкрито ухвалою суду першої інстанції від 20 липня 2017 року), не додано також доказів укладення кредитного договору і до апеляційної скарги.

Посилання представника позивача на те, що сам відповідач визнає факт переоформлення кредитної картки «Універсальна» на картку «Універсальна Голд», колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначена обставина не підтверджує факту надання кредитних коштів відповідачу шляхом встановлення кредитного ліміту, адже заяви ОСОБА_3 про встановлення йому кредитного ліміту та надання коштів у кредит - матеріали справи не містять, як і будь-яких інших доказів, які б підтверджували встановлення кредитного ліміту на платіжну картку відповідача.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, що був доданий позивачем до позовної заяви ( а.с. 8-22):

- п.1.1.1.76 - платіжна картка ( картка) - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої у встановленому законодавством порядку пластикової або іншого виду картки, що використовується для ініціалізації переказу коштів з рахунку платника або відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів готівкою у касах банку або через банківський автомат, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Залежно від умов, за якими відбуваються розрахунки з використанням платіжної картки, можуть використовуватися дебетова, кредитна система обслуговування карток.

- п.1.1.1.54 - кредит ( кредитна лінія, кредитний ліміт) - розмір коштів, що надаються банком клієнту на строк обумовлений договором, на умовах платності та зворотності.

- п.1.1.1.55 - кредитна картка - платіжна картка зі встановленим кредитним лімітом.

- п. 1.1.1.91- розрахункова картка - платіжна картка для цільових виплат, яка активується відповідно до Умов і правил використання продукту «Розрахункова картка».

- 2.1.1.2.1 Для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам'ятці клієнта/ довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання картки, зазначена у заяві.

- п.2.1.1.2.3 Після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити ( зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

- п.2.1.1.2.4 Підписання цього договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

За змістом викладених норм Цивільного кодексу України та Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, на які посилається позивач, розмір кредиту, що надається, є істотною умовою кредитного договору, яка повинна бути зазначена у договорі, що укладається у письмовій формі.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що розмір кредитного ліміту самостійно встановлюється банком та на власний розсуд, оскільки пунктом 2.1.1.2.3 «Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку» банк визначає за собою право самостійно змінювати розмір кредитного ліміту, тоді як встановлення кредитного ліміту на кредитну картку, відповідно до п.2.1.1.2.3. Правил, відбувається на підставі заяви позичальника.

Як вбачається з наданої до позовної заяви анкети-заяви ОСОБА_3 від 12 жовтня 2011 року, відповідач не просив встановлювати кредитний ліміт, і розміру кредитного ліміту не зазначав.

Жодних доказів про те, що 05 травня 2015 року ( як зазначає позивач у позовній заяві) відповідачу було встановлено кредитний ліміт в розмірі 4000 грн. та змінено умови кредитування - матеріали справи не містять.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості неможливо вважати доказом надання відповідачу кредитних коштів, оскільки розрахунок сум заборгованості за кредитом, нарахування процентів, штрафу, пені не є підтвердженням руху коштів на картковому рахунку. Також позивачем не зазначено та не надано доказів, яким чином відбулось отримання кредитних коштів: готівкою чи шляхом списання коштів на інший рахунок.

Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, оскільки матеріалами справи не підтверджується факту укладення кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 на суму 4000 грн.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що встановлення кредитного ліміту відповідачу ОСОБА_3 підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додана до позовної заяви, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у переліку додатків до позовної заяви така довідка не зазначена, до позовної заяви не додавалась, а також не була додана позивачем під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Додані до позову Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку також не свідчать про досягнення сторонами такої істотної умови кредитного договору як сума кредиту, оскільки вказані документи носять нормативний характер та не визначають розміру кредитного ліміту у певних договірних відносинах.

Посилання представника позивача про те, що ним несвоєчасно (за два дні до судового засідання 05 липня 2018 року) було отримано мотивований відзив на позовну заяву, що обмежило позивача у наданні відповідних доказів, які б спростовували доводи відповідача, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, мають бути викладені ним у позовній заяві з наданням відповідних доказів.

Враховуючи надані 01 серпня 2018 року суду першої інстанції пояснення представником АТ КБ «Приватбанк» щодо надходження телефонних дзвінків від ОСОБА_3 на телефонну лінію Привабанку 3700 щодо зняття з його картки кредитних коштів у розмірі 3750 грн., вбачається, що з 24 вересня 2015 року позивачу були відомі обставини списання грошових коштів з карткового рахунку відповідача через систему Інтернет-банкінгу «Приват24». Однак у позовній заяві, що надійшла до суду 03 липня 2017 року, позивачем про зазначені обставини жодним чином не вказано та відповідних доказів про те, у який спосіб відбулось встановлення кредитного ліміту та списання грошових коштів з карткового рахунку відповідача - не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 жовтня 2017 року представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 було подане письмове заперечення на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що 24 вересня 2015 року приблизно о 16 год. третя особа через інтернет-банкінг «Приват24» виконала шахрайські дії по розблокуванню можливості кредитування банківської картки ОСОБА_3 та надала розпорядження про надання кредиту та перерахування кредитних коштів з рахунку ПАТ КБ «Приватбанк».

Згоди на проведення операції з карткою або кредитування ОСОБА_3 не надавав, дій по керуванню рахунком не виконував та був повідомлений про обставини після надходження повідомлень з смс-банкінгу. Про ці обставини відразу були повідомлені працівники ПАК КБ «Приватбанк», а наступного дня подана заява про злочин до органів МВС України, яка зареєстрована за № 59958 від 25.09.2015 року ( а.с. 41-42).

У письмових поясненнях, наданих суду 17 листопада 2017 року, представник ПАТ КБ «Приватбанк» Демченко А.М. пояснив, що оскільки грошові кошти було переведено за допомогою Приват24, відповідно особа ( або ж сам відповідач), яка переводила кошти, мала в наявності платіжну картку, знала ПІН-код і мала доступ до системи Приват24.

Тому представник позивача вважає, що вищевикладені посилання відповідача про те, що коштами заволоділи шахраї, є необґрунтованими, оскільки вхід до системи Приват24 забезпечено авторизацією, код якої відомий лише відповідачу.

Згідно з п. 1.1.5.13 Умов і правил надання банківських послуг, клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки/рахунку на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг.

Відповідно до п.1.1.5.29 Умов та Правил, клієнт несе повну відповідальність за всі операції, пов'язані з карткою, що супроводжуються авторизацією. ( а.с.51-54).

Разом з тим, будь-яких доказів про те, що ОСОБА_3 подавав заяву на встановлення кредитного ліміту, доказів того, у який спосіб відбулось встановлення кредитного ліміту на картку відповідача та списання кредитних коштів з карткового рахунку відповідача - позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції надано не було.

У поясненні, що було надіслано до суду після ухвалення оскаржуваного рішення від 05 липня 2018 року та надійшло до суду 01 серпня 2018 року представником банку зазначено, що кредитний ліміт на картку відповідача ОСОБА_3 був збільшений через «Приват24» 24 вересня 2015 року. Перед здійсненням переказу приходили смс на фінансовий номер клієнта. Виходячи із цього, клієнт надав пароль для входу в Приват24 і СМС-пароль.

Разом з поясненням представником ПАТ КБ «Приватбанк» надіслано до суду компакт-диск із записами телефонних розмов, та поясненням, що картка була заблокована клієнтом самостійно, але вже після переказу коштів, здійсненого 24 вересня 2015 року о 16 год. 37 хв. ( а.с. 190-193).

Відповідно до п. п. 6, 9 Розділу VI Постанови правління Національного банку України «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 5 листопада 2014 року № 705, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов'язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

За змістом правового висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, для встановлення вини особи, як підстави цивільно-правової відповідальності, необхідно встановити обставини, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Отже, тягар доведення зазначених обставин у цьому провадженні покладається на позивача, який саме й звернувся до суду, оскільки ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст.60 ЦПК України ( у редакції, чинній на час звернення з позовом), а також ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Колегія суддів вважає, що посилання позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій через інтернет-банкінг Приват-24, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження.

Як встановлено з матеріалів справи, про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» відповіді ОСОБА_3 на його заяву від 25 вересня 2015 року надано не було, а на запит суду від 22 січня 2018 року повідомлено, що копія заяви ОСОБА_3 від 25 вересня 2015 року щодо заволодіння невстановленими особами грошовими коштами в архівах банку не виявлена ( а.с. 79).

Суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив із того, що ОСОБА_3 виконав вимоги закону та невідкладно повідомив ПАТ КБ «Приватбанк» про платіжну операцію, яка ним не здійснювалась, при цьому платіжна картка ним нікому не передавалась.

В суді апеляційної інстанції представник позивача посилався на те, що змістом аудіо-запису телефонної розмови ОСОБА_3 з працівником банку доводиться той факт, що він повідомляв третій особі пароль для входу в Приват24 та СМС-пароль для здійснення транзакції.

Проте колегія суддів дійшла висновку, що наданий позивачем доказ не є достатнім для висновку про те, що ОСОБА_3 своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати встановлення кредитного ліміту на його платіжну картку в розмірі 4000 грн. та здійснити 24 вересня 2015 року транзакцію щодо зняття з його карткового рахунку кредитних коштів у розмірі 3750 грн.

Надання відповідачем третій особі необхідної інформації для здійснення звичайних операцій із зарахування на картковий рахунок коштів (номер карткового рахунку; прізвище, ім'я по батькові власника карткового рахунку, його номера телефону) не може розцінюватися як надання користувачем інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Отже, позивачем не надано доказів на спростування тверджень відповідача ОСОБА_3 про те, що банківську картку він не втрачав, іншим особам не передавав, ПІН-коду нікому не повідомляв. Позивачем не доведено, що здійснення усіх вищевикладених операцій зі встановлення кредитного ліміту та зняття грошових коштів з карткового рахунку через інтернет-банкінг «Приват24» стало можливим внаслідок розголошення відповідачем третім особам динамічних СМС-паролів, що направлялись банком на фінансовий номер відповідача.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність вини відповідача як підстави цивільно-правової відповідальності, оскільки обставин, які безспірно доводять, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не встановлено.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Литвиненко ОленоюЛеонідівною, - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2018 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.