Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 479/567/17

провадження № 61-29535св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

відповідач Кривоозерський професійний аграрний ліцей,

представник відповідача Бачинська Ольга Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кривоозерського професійного аграрного ліцею (далі Кривоозерський ліцей), у якому просив: поновити його на посаді робітника по обслуговуванню будівель Кривоозерського ліцею, скасувати дію наказу

від 07 липня 2017 року, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 серпня 2012 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом від 07 липня

2017 року його було звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області

від 01 серпня 2017 року позов задоволено.

Позивач своє звільнення вважає незаконним, оскільки його не було повідомлено про наступне вивільнення працівників, не було запропоновано жодної вакантної посаді, а також вказував на відсутність згоди профспілкової організації на звільнення.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади робітника по обслуговуванню будівель за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України згідно з наказом «Про звільнення працівників у звязку із скороченням штату» від 07 липня 2017 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді робітника по обслуговуванню будівель з 07 липня 2017 року. Стягнуто з Кривоозерського ліцею на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 липня по 01 серпня

2017 року у розмірі 4 000 грн без урахування податків та інших обовязкових платежів. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача проведено в порушення вимог статті 49-2 КЗпП України, оскільки відсутні докази на підтвердження персонального попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення та пропозиції щодо зайняття вакантних посад.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, у тому числі положень статті 49-2 КЗпП України.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що роботодавцем не було дотримано вимоги статті 49-2 КЗпП України щодо попередження про майбутнє звільнення за два місяці та не було ознайомлено з переліком вакантних посад як на момент попередження, так і на час самого звільнення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі у даній справі, справу витребувано із суду першої інстанції.

Заперечуючи проти доводів касаційної скарги, відповідач посилається на те, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального закону, рішення є правильним по суті та законним.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновок апеляційного суду про те, що звільнення позивач відбулось з дотриманням норм трудового законодавства.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції встановив, що підставі наказу від 01 серпня

2012 року ОСОБА_1 було прийнято робітником по обслуговуванню будівель Кривоозерського ліцею.

З метою приведення у відповідність штатного розпису Крвоозерського ліцею до «Типових штатних нормативів професійно-технічних навчальних закладів», затверджених наказом Міністерством освіти і науки України

від 06 грудня 2010 року (з подальшими змінами від 02 липня 2012 року) наказом директора від 07 квітня 2017 року в Кривоозерському ліцею внесені зміни до штатного розпису та вирішено з 06 липня 2017 року скоротити, в тому числі, 2 штатні одиниці робітників по обслуговуванню будівель.

05 травня 2017 року директором Кривоозерського ліцею прийнято наказ «Про попередження працівників щодо наступного звільнення» та видано попередження робітнику по обслуговуванню будівель ОСОБА_1 з переліком вакантних посад. Підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з текстом наказу від 05 травня 2017 року та попередження від 05 травня

2017 року на них відсутній, оскільки останній від підпису відмовився.

05 травня 2017 року працівниками Кривоозерського ліцею: директором -Бачинською О. М., майстром - ОСОБА_4 та зав. господарством ОСОБА_5 було складено акт відповідно до якого ОСОБА_1 відмовився від підпису про ознайомлення з наказом від 05 травня

2017 року «Про попередження працівника щодо наступного звільнення», аналогічна відмітка «від підпису відмовився» - проставлена у письмовому попередженні від 05 травня 2017 року.

Відповідно до протоколу від 18 травня 2017 року дозвіл на звільнення членів профспілки, у тому числі ОСОБА_1 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України Профспілковий комітет не надав.

Наказом директора ліцею від 07 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади робітника з комплексного обслуговування будівель на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у звязку із скороченням штату працівників.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який звільняється, працював.

Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець вважається таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протятої цього періоду і які існували на день звільнення.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний встановив, що

ОСОБА_1 особисто було ознайомлено з наказом про наступне звільнення та переліком запропонованих вакантних посад, що підтверджено актом від 05 травня 2017 року про відмову від підпису. На момент попередження позивачу були запропоновані вакантні посади, які він може зайняти з урахуванням його освіти, а саме: соціальний педагог - на період декретної відпустки основного працівника, юрисконсульта, електрогазозварника, водія, дієтсестри, двірника, інженера-електрика, фахівця з тендерних закупівель, інженера з ОП. Вказані посади були і на момент звільнення. Інших посад, крім тих, що були перелічені в попереджені, у відповідача не відкривалися.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при звільненні роботодавцем дотримано вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України

Доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків апеляційного суду не спростовують, на законність ухваленого ним рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника встановлені судом неповно і неправильно.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у звязку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні даної справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, ухвалене ним рішення відповідає критеріям законності і обґрунтованості.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська