Постанова

Іменем України

17 жовтня2018 року

м. Київ

справа № 308/16312/14-ц

провадження № 61-12035св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Ужгородська міська рада, Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - Ужгородське міськрайонне управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 листопада 2016 року у складі судді Лемак О. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 рокуу складі колегії суддів: Куштана Б. П., Кожух О. А., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Ужгородської міської ради, Управління Держземагенства в Ужгородському районі, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Ужгородське міськрайонне управління юстиції, про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування і свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації земельної ділянки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що згідно з пунктом 1.7 рішення 8-ої сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 14 жовтня 2011 року № 288 «Про надання дозволів на розробку проектів відведення земельних ділянок» їй надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0231 га для обслуговування власного житлового будинку по АДРЕСА_1 з подальшою передачею в оренду. Вказана земельна ділянка знаходиться у дворі домоволодіння і прилягає до земельних ділянок для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, що належали їй на підставі Державного акта серії НОМЕР_1 на право приватної власності на землю, виданого Ужгородською міською радою 09 лютого 2000 року. На виконання вищевказаного рішення від 14 жовтня 2011 року вона замовила у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Терра Капітал» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (на умовах оренди). Рішенням 12-ої сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 24 лютого 2012 року № 456 даний проект землеустрою був затверджений. В подальшому земельні ділянки, які належали їй, були подаровані її сину ОСОБА_7, що підтверджується договорами дарування від 19 лютого 2013 року № 47 та № 48. Згідно з пунктом 4.1 рішення 17-ої сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 31 травня 2013 року № 919 громадянам ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 надано дозвіл на розробку проектів відведення земельної ділянки площею 0,0931 га по АДРЕСА_2. При зверненні до Ужгородської міської ради ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою були долучені графічні матеріали місця розташування земельної ділянки. Земельна ділянка вказаних заявників розміщена таким чином, що вона накладається (перетинає) земельну ділянку, яку Ужгородська міська рада надала своїм рішенням їй в оренду. Тобто місце розташування ділянки згідно із заявою ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не відповідає містобудівній документації та схемам землеустрою, що затверджені у встановленому законом порядку. Земельна ділянка по АДРЕСА_2 не може перебувати в спільній сумісній власності вказаних громадян, оскільки співвласниками багатоквартирного будинку за зазначеною адресою, крім вказаних осіб, є інші громадяни, які не зверталися із заявами про надання їм права користування цією земельною ділянкою. Відтак рішення 17-ої сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 31 травня 2013 року № 919 «Про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» (в частині пункту 4.1) та рішення Ужгородської міської ради 27-ої сесії 6-го скликання від 19 грудня 2014 року № 1583 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» (в частині пункту 1.2) прийняті всупереч Конституції України та законів України. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила: визнати протиправними та недійсними вказані рішення Ужгородської міської ради від 31 травня 2013 року № 919 (в частині пункту 4.1) та від 19 грудня 2014 року № 1583 (в частині пункту 1.2); скасувати запис про державну реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 0,0931 га, та виключити відомості про дану ділянку з Державного земельного кадастру; визнати недійсним свідоцтво про право власності серія та номер НОМЕР_3, видане 29 грудня 2014 року реєстраційною службою Ужгородського міськрайонного управління юстиції; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 29 грудня 2014 року, індексний номер: 18442868, про державну реєстрацію права спільної сумісної власності за ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0931 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки будь яких доказів, правовстановлюючих документів, які б підтверджували право належного землекористування земельною ділянкою площею 0,0231 га, що знаходиться в місті Ужгороді по АДРЕСА_1, позивачем не подано. Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 набули право власності на земельну ділянку площею 0,0931 га за адресою: АДРЕСА_2 в порядку, передбаченому земельним законодавством.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 листопада 2016 рокузалишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанції про те, що вона не мала права звертатися до суду з цим позовом. Нею подано докази, які підтверджують порушення її прав на отримання в оренду земельної ділянки, що знаходиться в місті Ужгороді по АДРЕСА_1, частину якої Ужгородська міська рада передала у власність ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Судами не дано оцінки довідці від 11 лютого 2015 року про дотримання вимог земельного законодавства при передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки загальною площею 0,0931 в АДРЕСА_2 та неправомірно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення земельно-технічної експертизи з метою встановлення факту накладення земельних ділянок.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У серпні 2017 року ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила її відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що покладені ОСОБА_1 в обґрунтування касаційної скарги доводи суперечать фактичним обставинам справи та не підтвердженні належними доказами. Земельна ділянка площею 0,0231 га по АДРЕСА_1 в оренду ОСОБА_1 не передавалася, а тому її права не порушені. Хибним є твердження позивача про те, що вказана земельна ділянка накладається на земельну ділянку площею 0,0931, передану у спільну власність відповідачів, оскільки з інвентарної справи будинку АДРЕСА_2 чітко видно її межі. З огляду на це відсутні підстави для призначення земельно-технічної експертизи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

28 лютого 2018 року справу № 308/16312/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що позивачу ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0231 га для обслуговування власного житлового будинку по АДРЕСА_1 з подальшою передачею її в оренду (пункт 1.7 витягу рішення 8-ої сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 14 жовтня 2011 року № 288 «Про надання дозволів на розробку проектів відведення земельних ділянок»).

Рішенням Ужгородської міської ради 12-ої сесії 6-го скликання «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок» від 24 лютого 2012 року № 456 затверджено проект відведення земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,0231 га, яка прилягає до її власної земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, і надано земельну ділянку в оренду строком на 3 роки до лютого 2015 року. При цьому ОСОБА_1 зобов'язано протягом місяця укласти договір оренди та подати його на відповідну державну реєстрацію, до використання земельних ділянок приступити після відповідної державної реєстрації одержаних документів, що посвідчують право користування землею.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 29 квітня 2015 року у справі № 308/4200/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9, треті особи: відділ Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, яким відмовлено в задоволенні позову, встановлено, що ОСОБА_1 не уклала договору оренди земельної ділянки площею 0,0231 га по АДРЕСА_1 з Ужгородською міською радою, тому не має права на цю ділянку.

Згідно з частиною першою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна норма міститься і в діючій редакції ЦПК України (частина 4 статті 82).

Рішенням 17-ої сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 31 травня 2013 року № 919 громадянам ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 надано дозвіл на розробку проектів відведення земельної ділянки площею 0,0931 га по АДРЕСА_2 (пункт 4.1 з витягу вказаного рішення).

Згідно з пунктом 1.2 витягу з рішення Ужгородської міської ради 17-ої сесії 6-го скликання «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 19 грудня 2014 року № 1583 вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 площею 0,0931 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 та передати її у спільну сумісну власність.

Земельна ділянка площею 0,0931 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 29 грудня 2014 року Реєстраційною службою Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області).

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону№ 280/97-ВР до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції Україниоргани місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР).

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначено статтею 123 ЗК України.

Частиною першою зазначеної статті передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Надання у користування земельної ділянки здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Таким чином, вказаними вище нормами встановлено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад вирішувати питання у галузі земельних відносин, зокрема, приймати рішення щодо безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами та надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Частиною першою статті 10 Закону № 280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (частина перша статті 124 ЗК України).

Передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі (стаття 17 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною п'ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» також передбачено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Під час розгляду цієї справи судами встановлено, що правовстановлюючих документів, які б підтверджували право належного користування земельною ділянкою площею 0,0231 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, позивачем не надано. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 визнала факт відсутності у неї правовстановлюючих документів на земельну ділянку площею 0,0231 га, однак вважала, що захищає у судовому порядку своє право на одержання у користування земельної ділянки.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 вимог в частині визнання недійсним рішень органу місцевого самоврядування, оскільки у неї відсутнє порушене суб'єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, на захист якого подано позов.

Вирішуючи вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки та визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, суди встановили правомірність набуття відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у спільну власність земельної ділянки площею 0,0931 га, що розташована за адресою: місто Ужгород по АДРЕСА_2, відповідно до положень статей 40, 78, 81, 118, 121, 125 ЗК України, яким визначено порядок набуття співвласниками земельної ділянки права власності. При цьому вказані вимоги є похідними від основної вимоги про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування і відповідно не підлягають задоволенню у зв'язку з безпідставністю основної вимоги.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо помилковості висновків судів про те, що вона не мала права звертатися до суду з цим позовом, є безпідставними, так як, відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з недоведеності заявлених вимог, а не з відсутності у позивача права на звернення до суду.

Аргументи ОСОБА_1 про те, що нею подано докази, які підтверджують порушення її прав на отримання в оренду земельної ділянки площею 0,0231 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 у місті Ужгороді, не заслуговують на увагу, оскільки судами не встановлено у неї права власності чи права користування зазначеною земельною ділянкою, а тому правильними є висновки судів, що її права відповідачами не порушені.

Враховуючи наведене, посилання у касаційній скарзі на неправомірність відмови в задоволенні клопотання про призначення земельно-технічної експертизи на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій не впливають. При цьому мотивованими ухвалами судів позивачу обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотань про призначення вказаної експертизи, так як з урахуванням предмета і підстав позову та встановлених фактичних обставин справи відсутня необхідність у її проведенні.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик