Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 461/3584/16-ц

провадження № 61-11192св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявники - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

суб'єкт оскарження - державний виконавець Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Лесько Наталія Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 31 травня 2016 року у складі судді Зубачик Н. Б. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Струс Л. Б., Шумської Н. Л.,

ВСТАНОВИВ :

25 травня 2015 року ОСОБА_1 у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (далі - Галицький ВДВС ЛМУЮ) Лесько Н. М. та визнання рішень неправомірними, скасування постанов. Обґрунтовуючи вимоги скарги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 16 травня 2016 року державним виконавцем Галицького ВДВС ЛМУЮ Лесько Н. М. прийнято постанови ВП № 51111736 та ВП № 51111811 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-254/11, виданим 20 січня 2015 року Галицьким районним судом міста Львова, про зобов'язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 привести підвальне приміщення та веранду до квартири АДРЕСА_1 до попереднього стану відповідно до погодженого проекту. Вважає, що державним виконавцем неправомірно відкрито провадження, оскільки рішення у вказаній справі набрало законної сили 20 серпня 2014 року, тобто строк пред'явлення виконавчого листа до виконання сплив 20 серпня 2015 року відповідно до статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, чинній на час подання скарги (далі - Закон № 606-XIV). Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати рішення державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ Лесько Н. М. щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2-254/11, виданого 20 січня 2015 року, неправомірними, скасувати постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 травня 2016 року ВП № 51111736 та ВП № 51111811.

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 31 травня 2016 року у задоволені скарги відмовлено.

Ухвала місцевого суду мотивована тим, що строк пред'явлення виконавчого листа № 2-254/11, виданого 20 січня 2015 року, неодноразово переривався, а тому постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 16 травня 2016 року ВП №51111736 та ВП № 51111811 винесені на законних підставах.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 31 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок місцевого суду про неодноразове переривання строку пред'явлення до виконання виконавчого листа № 2-254/11, виданого 20 січня 2015 року, є обґрунтованим.

У серпні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 серпня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити скаргу у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що Галицькій районній адміністрації Львівської міської ради двічі було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, що свідчить про непред'явлення виконавчого листа до виконання з її вини. При цьому стягувач не оскаржував постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження та не звертався до суду із заявою про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання. У зв'язку з цим висновок судів про те, що строк пред'явлення виконавчого листа неодноразово переривався, є необґрунтованим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справ та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 лютого 2018 року справу № 461/3584/16-цВищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 383 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судами встановлено, що 25 лютого 2013 року Галицьким районним судом міста Львова у справі № 2-254/11 за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - Львівське комунальне підприємство «Цитадель-Центр», про приведення приміщення до стану, передбаченого погодженим проектом, ухвалено рішення про зобов'язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 привести підвальне приміщення та веранду до квартири АДРЕСА_1 відповідно до погодженого проекту.

На виконання вказаного рішення 20 січня 2015 року було видано виконавчий лист № 2-254/11.

10 лютого 2015 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення Галицького районного суду міста Львова 25 лютого 2013 року. Постановою державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ БілогоА. М. від 14 лютого 2015 року ВП № 46474541 відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-254/11, виданого 20 січня 2015 року, на підставі пункту 6 частини першої статті 26 Закону № 606-XIV.

Пунктом 6 частини першої статті 26 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону;

У виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання (частина перша статті 18 Закону № 606-XIV).

13 листопада 2015 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради повторно звернулася до виконавчої служби з заявою про примусове виконання рішення Галицького районного суду міста Львова 25 лютого 2013 року. Постановою державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ Макарова Ю. Ю. від 20 листопада 2015 року ВП № 49353229 відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-254/11, виданого 20 січня 2015 року, на підставі пункту 6 частини першої статті 26 Закону № 606-XIV.

16 травня 2016 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради знову звернулася до Галицького ВДВС ЛМУЮ з виконавчим листом, виданим 20 січня 2015 року.

Постановами державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ Лесько Н. М. від 16 травня 2016 року ВП № 51111736 та ВП № 51111811 відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-254/11, виданим 20 січня 2015 року, згідно з яким боржниками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Частиною п'ятою статті 124 Конституції України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанції) передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у статті 14 ЦПК України

2004 року, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 1 Закону № 606-XIVвизначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, з наступного дня після його постановлення.

Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби (частина перша статті 25 Закону № 606-XIV).

За змістом положень статті 26 Закону № 606-XIV державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі, зокрема, пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статті 18 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону № 606-XIV строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред'явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Тобто після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання у зв'язку з його пред'явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Таким чином, постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження у зв'язку з невідповідністю виконавчого документа вимогам закону не позбавляє стягувача права на повторне пред'явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого статтею 22 Закону № 606-XIV.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 910/18165/13.

За таких обставин у справі, яка переглядається, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що строк пред'явлення виконавчого листа № 2-254/11, виданого 20 січня 2015 року, неодноразово переривався у зв'язку з його пред'явленням до виконання 10 лютого та 13 листопада 2015 року. Отримавши відмови у відкритті виконавчих проваджень, стягувач повторно подавав заяви про примусове виконання рішення суду з додержанням строку, встановленого статтею 22 Закону № 606-XIV.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами того факту, що Галицькій районній адміністрації Львівської міської ради двічі було відмовлено у відкритті провадження, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Як зазначалося вище, постановами державних виконавців від 14 лютого 2015 року ВП № 46474541 та від 20 листопада 2015 року ВП № 49353229 відмовлено у відкритті виконавчого провадження (відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа) за виконавчим листом № 2-254/11, виданим 20 січня 2015 року, на підставі пункту 6 частини першої статті 26 Закону № 606-XIV (невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим статті 18 цього Закону).

При цьому в обох згаданих постановах причиною відмови у відкритті виконавчого провадження зазначено невідповідність виконавчого документа вимогам пункту 3 статті 18 Закону № 606-XIV, а саме - не вказано індивідуальний ідентифікаційний номер боржника, що унеможливлює ідентифікацію боржника та проведення виконавчих дій.

Верховний Суд України у постанові від 25 червня 2014 року у справі № 6-62цс14 виклав такий правовий висновок.

Частина перша статті 18 Закону № 606-XIV містила вимоги до виконавчого документа, в якому мав бути зазначений, зокрема індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (для фізичних осіб - платників податків).

Пунктом третім частини третьої статті 11 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Таким чином, відмова у відкритті виконавчих проваджень не відповідала вимогам законодавства та не залежала від дій та/або бездіяльності стягувача, який 10 лютого 2015 року, тобто у визначений законом строк, вперше пред'явив виконавчий лист до виконання, однак виконавче провадження не було відкрите.

Доводи касаційної скарги про те, що стягувач не оскаржував постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження та не звертався до суду із заявою про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання, є неспроможними, так як ці обставини не спростовують факту неодноразового переривання строку пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Керуючись однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права», суд касаційної інстанції дійшов висновку, що стягувач не може бути незаконно позбавлений закріпленого у Конституції України права на виконання рішення суду.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 31 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак Г. І. Усик