Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 333/6317/16-ц

провадження № 61-18248св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Міністерство оборони України,

представник відповідача - ЗінченкоСергій Олександрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну

скаргу Міністерства оборони України на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року у складі судді Кулик В. Б. та на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що у 1984 році під час проходження військової служби у Демократичній Республіці Афганістан він отримав черепно-мозкову травму. У 1996 році при виконанні службових обов'язків повторно отримав травму голови. Відповідно до висновку МСЕК від 05 грудня 2005 року йому встановлено безстроково III групу інвалідності внаслідок ушкодження здоров'я, пов'язаного з проходженням військової служби.

ОСОБА_4, посилаючись на те, що внаслідок ушкодження здоров'я під час проходження військової служби, що призвело до необхідності постійного лікування, проходження медичних досліджень та суттєво змінило його звичайний спосіб життя, оскільки він втратив можливість вести повноцінне життя, постійно відчуває страждання та психологічний дискомфорт позивач просив стягнути з Міністерства оборони України 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 25 000 грн у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні передбачені статтями 23, 1167 ЦК України підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з урахуванням принципу розумності та справедливості.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, і судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У квітня 2017 року Міністерство оборони України звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди не з'ясували, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральної шкоди, якими діями чи бездіяльністю відповідача така шкода заподіяна, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року відкрито провадження у даній справі та витребувано із Комунарського районного суду м. Запоріжжя зазначену справу.

31 травня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу Міністерство оборони України на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року, які мотивовані тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, касаційна скарга є необґрунтованою, тому задоволенню не підлягає.

24 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла зазначена справа.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 квітня 2018 року зазначену справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та 07 травня 2018 року передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2018 року вказану справу призначено до розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування судових рішень.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи

відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що ОСОБА_4 у 1984 році під час проходження військової служби у Демократичній Республіці Афганістан отримав черепно-мозкову травму. У 1996 році при виконанні службових обов'язків повторно отримав травму голови. Відповідно до висновку МСЕК від 05 грудня 2005 року йому встановлено безстроково III групу інвалідності внаслідок ушкодження здоров'я, пов'язаного з проходженням військової служби.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на зазначені обставини та Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей; військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов'язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 16 ЦК України).

Згідно положень частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок ушкодження здоров'я у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, за яких обставин і чиїми діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Сам по собі факт наявності шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Відсутність хоча б однієї з таких складових виключає відповідальність за заподіяння шкоди. При цьому на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди, її розмір та факт заподіяння її відповідачем.

Позивач в обґрунтування вимог посилався на те, що причиною встановлення йому інвалідності III групи стали захворювання, які отримані в результаті виконання обов'язків військової служби в Демократичній Республіці Афганістан. При цьому не зазначив, внаслідок яких протиправних дій (бездіяльності) відповідача йому спричинено моральну шкоду внаслідок ушкодження здоров'я та наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача цієї шкоди.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, посилаючись на положення закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статей 23, 1167 ЦК України, виходив з наявності передбачених законом підстав для стягнення з Міністерства оборони України на користь позивача моральної шкоди, оскільки сам факт захворювання, одержаного в період проходження військової служби та наслідки такого захворювання спричинили позивачу втрати немайнового характеру у вигляді душевних страждань, а постійне лікування позначається на здоров'ї позивача.

Покладаючи обов'язок на Міністерство оборони України з відшкодування позивачу моральної шкоди, суди не звернули увагу, що позивач не довів протиправність дій Міністерства оборони України, наявність причинного зв'язку між моральною шкодою і протиправними діяннями і непосилався на зазначені обставини в обґрунтування своїх вимог.

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміні рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Вирішуючи спір, суди неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносин, а тому оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, в силу статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Ураховуючи, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції - скасуванню, сплачений Міністерством оборони України судовий збір при поданні касаційної скарги у розмірі 661,44 грн покладається на позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Міністерства оборони України 661,44 грн, понесених витрат на оплату судового збору за подання касаційної скарги на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило