Провадження № 2/761/3521/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Горюк В.А.,

за участі

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про усунення перешкод в користування майном, яке належить на праві спільної сумісної власності подружжю шляхом визнання Генеральної угоди недійсною,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом , виданим Радянським РАЦС у місті Києві 30.04.1994 р. Нещодавно позивачу стало відомо, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з дружини за кредитним договором, укладеним від 11.04.2011 р. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва 15.06.2015 р. заборгованість було стягнуто у розмірі 34 813,23 грн. З метою врегулювання ситуації ОСОБА_5 погодилась на пропозицію третьої особина укладання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт (кредитного договору) від 16.05.2015 р. Кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки в тексті угоди зазначено, що позивач надає згоду на укладання відповідачем з банком кредитної угоди та передачу у заставу будь - якого майна в іпотеку/заставу банку. Таким чином відповідач та банк , укладаючи таку угоду порушили права співвласника майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач же згоду на розпорядження майном, укладання угод не надавав. За таких обставин позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні майном, яке належить на спільній сумісній власності подружжя та визнати недійсним Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт (кредитного договору) від 15.05.2015 р.

15.06.2017 р. було відкрито провадження по даній цивільній справі.

08.11.2017 р. за розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва здійснено повторний автоматичний розподіл справи (відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду) у зв»язку із звільненням судді Шевченківського районного суду м. Києва у відставку.

В судовому засіданні 31.01.2018 р. вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В подальшому задоволено клопотання позивача ОСОБА_4 про залучення до участі у справі співвідповідача - ПАТ Комерційний банк «Приватбанк», інші клопотання сторін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 просив суд задовольнити позов в повному обсязі, з підстав зазначених у заяві.

Представник відповідача ОСОБА_5 не заперечував щодо задоволення позову.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» просив відмовити у задоволенні позову у зв»язку із відсутністю підстав для визнання договору недійсним. Укладений договір відповідає вимогам чинного законодавства.

Учасники процесу не скористались правом надати заяви по суті справи. Пояснення та заперечення, викладені письмово також до суду не надходили.

Вислухавши пояснення представників сторін, опитавши позивача ОСОБА_4 в якості свідка та дослідивши зібрані у встановленому чинним ЦПК України порядку докази, суд вважає, що позов задоволенню не наді лягає, виходячи з наступного.

Встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають у шлюбі з 30 квітня 1994 р., зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Радянської районної державної адміністрації м. Києва, актовий запис № 176.

Як свідчать матеріали справи, між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк» 16.06.2015 р. було підписано Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт (кредитного договору).

За умовами зазначеного договору сторони, з метою створення сприятливих умов позичальнику для виконання зобов»язань за кредитним договором № SAMDN 4068 від 10.01.2013 р. (договір №1), № SAMDN3143 від 15.04.2013 р. (договір № 2) сторони домовились про реструктуризацію заборгованості за умови здійснення дій, передбачених цим договором.

При цьому, як свідчить текст договору, ОСОБА_5 згодна, що дана Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складає кредитний договір.

Також текст договору містить згоду дружини/чоловіка позичальника на укладання кредитного договору на отримання позичальником кредитних коштів , а також надання ним в заставу/іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» будь - якого майна, належного йому на праві спільної власності із позичальником з метою забезпечення виконання зобов»язань за договором.

Проте, договір, і це не заперечується позивачем, не містить підпису ОСОБА_4.

За приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За положеннями ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивач зазначає, що зазначена угода має бути визнана недійсною, Оскільки текст договору містить твердження, що чоловік боржника надає згоду на укладання кредитного договору та передачу ним будь - якого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя банку в заставу/іпотеку з метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором. Він такої згоди не надавав, отже його право власності підлягає захисту шляхом усунення перешкод в користуванні майном, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до положень ч.ч. 1,3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

За положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В свою чергу приписами ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Спірний договір укладався відповідачем ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач ОСОБА_4 не є його підписантом.

Виконання зобов»язань, відповідно до ст. 546 ЦК України, може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

При цьому за положеннями Закону України «Про заставу (ст. 13) Договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів.

В свою чергу положеннями ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що між відповідачем та третьою особою, в розумінні вимог чинного законодавства України, укладались відповідні договори з метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором.

За змістом ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зважаючи на викладене, суд не може зробити висновок, що відповідачем та позивачем під час укладення спірної угоди не дотримано положень ст. 65 СК України, оскільки предметом договору не є спільне майно подружжя.

Як вже зазначалось сторони договору погодили, що останній є кредитним договором.

Кредитним договором же, з огляду на положення ст. 1054 ЦК України, є правовідносини за якими банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Під час розгляду справи не було встановлено обставин та не отримано доказів того, що спірний договір має іншу правову природу.

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Так зважаючи на обставини встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що надані сторонами докази не свідчать про наявність обставин, з якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання недійсним договору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Також слід зазначити, що з огляду на відсутність будь - яких доказів перешкод позивачу у здійсненні права власності, суд не може і задовольнити вимогу ОСОБА_4 щодо усунення таких перешкод .

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,76-81,141,279,280,284,287,352,354 ЦПК України, ст. 60,65 СК України, ст. 204,369 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про усунення перешкод в користування майном, яке належить на праві спільної сумісної власності подружжю шляхом визнання Генеральної угоди недійсною залишити без задоволення.

Судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України не стягуються.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: