Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №440/1954/18

Провадження № 2/440/1591/2018

11 жовтня 2018 року

Буський районний суд Львівської області

в складі:головуючого-судді ОСОБА_1М.

при секретарі Гута О.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 районної державної адміністрації Львівської області, третьої особи Андріївської сільської ради Буського району про визнання права власності на середню земельну частку (пай), -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася в суд з означеним позовом, покликаючись на те, що 26 лютого 1997 року померла мати ОСОБА_4, яка з 1950 року по 1966 рік працювала в колгоспі «Аванганрд», який було перейменовано на СТзОВ «Авангард», розташований на території Андріївської сільської ради. В 1993 році перед розпаюванням земель, були складені списки осіб, які мали право на середню земельну частку (пай) на території сільської ради, проте з невідомих причин в дані списки ОСОБА_4 внесена не була, хоча свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства Серія ЛВ № 019709 від 11.01.2007 р. підтверджено право ОСОБА_4 на майновий пай в розмірі 196 грн. Крім того листом Архівного відділу ОСОБА_2 районної державної адміністрації Львівської області від 634 від 24.07.2018 року вбачається, що згідно книги обліку трудового стажу та заробітку колгоспника архівного фонду СТзОВ «Авангард» ОСОБА_4 працювала в колгоспі в період 1950-1966 років. Коли звернулася до відповідача з відповідною заявою про включення матері в додаткові списки на право на середню земельну частку (пай), їй відмовлено, оскільки процес розпаювання земель колективних с/г підприємств завершено, рекомендовано звернутися в суд для вирішення даного питання. Просить суд визнати за ОСОБА_4 право на середню земельну частку (пай) в розмірі 2,08 га. сільськогосподарських угідь, в тому числі ріллі 1,95 га., що розташована на території Андріївської сільської ради Буського району Львівської області та зобов'язати ОСОБА_2 районну державну адміністрацію Львівської області включити ОСОБА_4, до списку осіб, які мають право на середню земельну частку (пай), площею 2,08 га в умовних кадастрових гектарах в адміністративних межах Андріївської сільської ради Буського району Львівської області.

ОСОБА_3, до початку підготовчого судового засідання, подала письмову заяву, в якій просить поновити строк на звернення до суду з даним позовом, частково змінила позовні вимоги, просить визнати за ОСОБА_4 право на середню земельну частку (пай) в розмірі 2,08 га. сільськогосподарських угідь, в тому числі ріллі 1,95 га., що розташована на території Андріївської сільської ради Буського району Львівської області (в межах населеного пункту с. Мармузовичі), відмовляється від позову в частині зобов'язання ОСОБА_2 РДА Львівської області включити ОСОБА_4, до списку осіб, які мають право на середню земельну частку (пай). Справу просить слухати у її відсутності.

Представники відповідача ОСОБА_2 РДА ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Подали відзив на позов, зазначивши що районні державні адміністрації з 01.01.2013 року не наділені повноваженнями щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення, просять в позові відмовити.

Представник третьої особи, сільський голова Андріївської сільської радитакож подав лист з проханням справу слухати у його відсутності, проти уточнених позовних вимог не заперечує. Земельна ділянка (пай) може бути виділений в межах населеного пункту с. Мармузовичі Андріївської сільської ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до наступного висновку.

Спірні правовідносини виникли з цивільних відносин та регулюються ст.ст.1216,1218 ЦК України,ст.ст.22,23 ЗК України (в ред. 1990 року) п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720 від 8.08.1995 року.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правилаЦивільного кодексу Української РСР, у

тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини це акт, який поширюється на всі обєкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі.

Як встановлено, 26 лютого 1997 року померла мати позивачки ОСОБА_4, що стверджується копією свідоцтва про смерть серія І-СГ № 057391 від 27.02.1997 року.

З 1950 року по 1966 рік остання працювала в колгоспі «Аванганрд», який було перейменовано на СТзОВ «Авангард», що розташований на території Андріївської сільської ради. В 1993 році перед розпаюванням земель, були складені списки осіб, які мали право на середню земельну частку (пай) на території сільської ради, проте в дані списки ОСОБА_4 внесена не була, хоча свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства Серія ЛВ № 019709 від 11.01.2007 р. підтверджено право ОСОБА_4 на майновий пай в розмірі 196 грн.

Крім того листом Архівного відділу ОСОБА_2 районної державної адміністрації Львівської області від 634 від 24.07.2018 року вбачається, що згідно книги обліку трудового стажу та заробітку колгоспника архівного фонду СТзОВ «Авангард» ОСОБА_4 працювала в колгоспі в період 1950-1966 років.

Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним.

Ст. 5 ЗК України в редакції 1990 року визначала, що право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо спадкового майна.

Згідно ч. 3 ст.. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Відповідно до п. 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачена видача сертифікатів на право на земельну частку.

Згідно ст.1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зі змінами станом на 02.10.2012 року, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай)».

Маючи земельну частку (пай), її власник може вимагати виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) з видачею державного акту на право власності на землю (свідоцтва про право власності на земельну ділянку). Для виділення земельної частки (паю) в натурі потрібно, щоб її власник виявив таке бажання шляхом подання до відповідної ради заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі.

Відповідно до п.2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 "Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Право громадян як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі в установленому порядку державного акту на право колективної власності на землю з обовязковим додатком-списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства.

Згідно із законодавством членами КСП були, зокрема, постійні працівники-члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишалися його членами. Крім того, право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа на це право.

Виходячи зі змісту статей 22, 23 ЗК 1990 року та даного Указу Президента особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування у членах КСП, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акта.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно норм Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), які є членами КСП, не може позбавити їх права на земельну частку (пай).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 мала право на земельну частку (пай), однак помилково не була включена до списку власників земельних паїв на виготовлення державного акту на право на земельну частку (пай). Невнесення такої до списків на виготовлення державних актів на право на земельну частку (пай) не позбавляє її права на земельний пай, а внаслідок того, що була помилково пропущена у списках на право на земельну частку (пай), в даний час поновити таке право колективне сільськогосподарське підприємство не може, тому право позивачки необхідно захистити постановленням судового рішення.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини це акт, який поширюється на всі обєкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі.

ОСОБА_4 померла, не подавши заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі, однак, факт роботи у колгоспі «Аванганрд» підтверджує право її доньки ОСОБА_3 на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колгоспу, яке їй перейшло у спадок від її матері.

Отже, позивач як спадкоємиця майна ОСОБА_4, успадкувала і право на земельну ділянку (пай), яке належало матері.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У листі від 10 грудня 2001 року Державний комітет України по земельних ресурсах зазначає, що виходячи з Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають тільки члени недержавного сільськогосподарського підприємства, а надання права на земельну частку (пай) здійснюється не за місцем проживання, а відповідно до встановленого членства в підприємстві (за місцем роботи або виходом на пенсію). Отже, невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) особи, яка є членом КСП не позбавляє її права на земельну частку (пай).

Виходячи з викладеного, суд вважає уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст.. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивачка дізналася про своє право лише у липні 2018 року, коли дізналася про невключення матері в додаткові списки на право на середню земельну частку (пай), маючи намір оформити спадщину після її смерті, тому такий слід поновити.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 13, 76, 83, 89, 141, 200, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 22, 23, 152 ЗК України (в редакції 1990 року), ст. ст. 256, 257, 261, 267, 1216, 1218 ЦК України, суд -

ухвалив :

Поновити ОСОБА_3 строк на звернення до суду.

Позовну заяву задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право на середню земельну частку (пай) в розмірі 2,08 га. сільськогосподарських угідь, в тому числі ріллі 1,95 га., в межах населеного пункту с. Мармузовичі Андріївської сільської ради Буського району Львівської області.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання, через Буський районний суд Львівської області.

Суддя: Б. М. Журибіда