Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 675/869/16-ц

провадження № 61-28345св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: приватне підприємство «Русал», ОСОБА_2,

представники відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду Хмельницької області, у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П'єнти І. В., Талалай О. І., від 07 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 08 серпня 2006 року між банком та приватним підприємством «Русал» (далі - ПП «Русал») був укладений кредитний договір № 08.03.02.01.3307, згідно умов якого позичальник отримав кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії у сумі 30 000, 00 грн. 30 січня 2009 року між банком та ПП «Русал» було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року, відповідно до якої було змінено відсоткову ставку по кредитному договору з 21 % до 26,5 % річних та визначено кінцеву дату повернення кредиту до 31 липня 2009 року. Договором про внесення змін № 2 від 04 листопада 2013 року до кредитного договору № 08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року кінцеву дату повернення кредиту визначено до 03 листопада 2018 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 08 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 3307 та додаткові угоди до нього, відповідно до якого поручитель поручився за виконання зобов'язань ПП «Русал» по поверненню кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом, сплати винагороди, штрафу, пені та інших платежів. Позичальник взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 02 лютого 2016 року утворилась кредитна заборгованість у розмірі 106 454, 57 грн.

Посилаючись на викладені обставини, банк просив суд стягнути із відповідачів у солідарному порядку вищевказану кредитну заборгованість.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області, у складі судді Демчука П. В., від 13 грудня 2016 року провадження у справі у частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПП «Русал» про стягнення заборгованості закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України, 2004 року.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області, у складі судді Демчука П. В., від 13 грудня 2016 року ПАТ КБ ПриватБанк» відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банком було пропущено строк звернення з даним позовом до суду, оскільки останній платіж по кредитному договору №08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року ПП «Русал» здійснило у квітні 2014 року, тому відповідно до пункту 2.5 договору від 04 листопада 2013 року про внесення змін № 2 до кредитного договору № 08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року строком виконання зобов'язань за даним договором є червень 2014 року. За таких обставин у позивача виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту з червня 2014 року, яке банк мав реалізувати протягом наступних шести місяців, однак звернувся до поручителя з позовом у березні 2016 року.

Ухвалами Ізяславського районного суду Хмельницької області, у складі судді Демчука П. В., від 15 грудня 2016 року виправлено допущену у вступних частинах ухвали та рішення Ізяславського районного суду від 13 грудня 2016 року описку із зазначенням правильної дати ухвалення - 12 грудня 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2017 року рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 50 179, 31 грн заборгованості по кредитному договору, яка складається із: 5 179, 31 -заборгованість по процентам за користування кредитом, 45 000, 00 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що районний суд дійшов помилкового висновку, що позивачем було пропущено шестимісячний строк звернення до суду із позовом до поручителя. Місцевий суд не врахував, що пунктом 5.1 договору про внесення змін № 2 від 04 листопада 2013 року до договору поруки № 3307 від 08 серпня 2006 року сторони узгодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, становить 15 років.

У червні 2017 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з'ясовано обставини справи. Апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що банк звернувся до суду з даним позовом до поручителя у межах шестимісячного строку, не врахував, що наданий банком розрахунок заборгованості є неправильним, у матеріалах справи відсутній договір поруки, а суд не вирішив питання про витребування матеріалів кредитної справи.Відсотки за кредитом нараховані неправомірно, оскільки банк скористався правом дострокової вимоги погашення заборгованості.

05 вересня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду, а справу розподілено судді-доповідачу.

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.

26 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПП «Русал», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ПП «Русал» було укладено кредитний договір № 08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року, на підставі якого банк надав позичальнику кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії із загальним лімітом 30 000, грн на строк до 01 серпня 2009 року.

30 січня 2009 року між банком та ПП «Русал» було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року, відповідно до якої було змінено відсоткову ставку по кредитному договору з 21 % до 26,5 % річних та визначено кінцеву дату повернення кредиту до 31 липня 2009 року.

Договором про внесення змін № 2 від 04 листопада 2013 року до кредитного договору № 08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року кінцеву дату повернення кредиту визначено до 03 листопада 2018 року.

08 серпня 2006 року з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вищезазначеним договором між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 3307.

04 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про внесення змін № 2 до договору поруки № 3307 від 08 серпня 2006 року, відповідно до якого зміст тексту договору поруки викладено в новій редакції. Згідно пункту 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідно до пункту 5.1 вищезазначеного договору сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом 15 років (а.с. 63-64).

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2010 року (справа № 2-279/10) стягнуто у солідарному порядку із ПП «Русал» та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитну заборгованість у розмірі 48 944, 85 грн, яка складається із простроченої заборгованості у розмірі 29 446, 00 грн, прострочених відсотків у розмірі 11 604, 58 грн, 1 000, 00 грн штрафу (фіксована частина), 2 048, 54 грн штрафу (процентна складова), 4 845, 73 грн пені (розмір якої визначено станом на дату ухвалення рішення).

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором у останнього станом на 02 лютого 2016 року виникла заборгованість у загальному розмірі 106 454,57 грн, яка за розрахунками банку складається із заборгованості по процентам за користування кредитом - 5 179, 31 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань (за період з 12 травня 2010 року) - 95 253, 61 грн, штрафу (фіксована частина) у розмірі 1 000, 00 грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 5 021, 65 грн.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (2004 року), частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився.

У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

У справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що у січні 2010 року банк скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до позичальника і поручителя про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, а також отримав судовий захист своїх прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків і пені є безпідставним.

Таким чином, враховуючи, що рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2010 року у справі № 2-279/10 достроково стягнуто із позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором та договором поруки, тобто змінено строк виконання зобов'язання, нарахування заборгованості по сплаті відсотків за кредитом, тіло якого достроково стягнуто за раніше винесеним рішенням суду, а також пені нормами цивільного законодавством не передбачено, у такому випадку кредитор має право на стягнення з позичальника коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, однак позивач таких вимог не заявляв.

Після зміни строку повернення основної суми кредиту та її стягнення судом між банком та ПП «Русал» було укладено договір про внесення змін № 2 від 04 листопада 2013 року до кредитного договору № 08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року, яким передбачено нову кінцеву дату погашення заборгованості за кредитом - 03 листопада 2018 року, розмір процентів за користування кредитом, розмір пені тощо. Цей договір у встановленому законом порядку недійсним не визнався. Також не визнавався недійсним і договір про внесення змін № 2 до договору поруки № 3307 від 08 серпня 2006 року, укладений 04 листопада 2013 року.

Відповідно до положень частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких умов суд касаційної інстанції перевіряє справу у повному обсязі й зобов'язаний мотивувати у судовому рішенні вихід за межі доводів касаційної скарги.

З правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У порушення вимог статей 212-214 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), суди не звернули увагу на те, що банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, внаслідок чого змінив строк виконання основного зобов'язання, а зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти і пеню за кредитним договором, а за наявності судового рішення про стягнення суми кредиту, нарахуванням банком процентів по кредиту і пені за порушення строків сплати не відповідає вимогам ЦК України. У той же час суди не надали оцінку суті договору про внесення змін № 2 від 04 листопада 2013 року до кредитного договору № 08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року, укладеного між кредитором і боржником, та змісту зобов'язань, які позичальник взяв на себе за вказаним договором, за виконання яких поручився поручитель.

Отже, у справі, яка переглядається, суди не надали відповіді на всі ключові аргументи сторін, не виконали своїх обов'язків, визначених процесуальним законом (статті 212, 213, 303 ЦПК України, 2004 року), повно, всебічно й об'єктивно не з'ясували усіх обставин справи та не надали їм належної оцінки, ухвалили рішення, які не можна визнати у повній мірі законними та обґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів касаційної скарги (так як заявник хоч і просить передати справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, однак доводи касаційної скарги стосуються лише неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права саме судом апеляційної інстанції) та скасувати і рішення суду першої інстанції, оскільки місцевим судом також допущено порушення вимог статей 212, 213 ЦПК України, 2004 року.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судами, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення судів підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доказам як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 13 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2016 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта