Справа № 360/1455/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2018 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої судді Міланіч А.М.

при секретарі Хоменко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Бородянка цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до умов кредитного договору № б/н, укладеного 26 серпня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1, банком останньому було надано кредит на суму 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів, що відповідає строку дії картки.

Відповідач умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконував і станом на 30 квітня 2018 року його заборгованість склала 33218,33 грн.

Просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 33218,33 грн. та судові витрати.

Ухвалою суду від 16 липня 2018 року було відкрито провадження по даній справі, ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, сторонам роз»яснено їх право на подання до суду відповідних заяв по суті справи.

ОСОБА_1 у встановлений в ухвалі про відкриття провадження строк відзив на позов не подав, 31 серпня 2018 року подав до суду заяву в якій зазначив, що дійсно отримував у ПАТ КБ «Приватбанк» кредит на платіжну картку, здійснював щомісячні платежі, коли сплатив черговий щомісячний платіж по погашенню заборгованості за кредитом у розмірі 798 грн., то працівник банку йому повідомив, що він виплатив борг та забрав у нього /відповідача/ платіжну картку, зазначивши, що її буде анульовано, однак приблизно 4 місяці назад він /відповідач/ дізнався, що має заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 29000 грн., почав її виплачувати і станом на 31 серпня 2018 року виплатив 3800 грн. 26 вересня 2018 року відповідач, у зв»язку з тим, що решту суми боргу, заявленого позивачем до стягнення, не визнає, подав до суду заяву про застосування до вимог позивача строку позовної давності.

Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що на підставі Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, поданої відповідачем 26 серпня 2010 року, ПАТ КБ «Приватбанк» надав останньому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів, що відповідає строку дії картки /а.с. 7-38/.

20 червня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із даним позовом, посилаючись на те, що відповідач належним чином взяті на себе зобов»язання за правочином не виконував, унаслідок чого станом на 30 квітня 2018 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 33218,33 грн., яка складається з: 3800,24 грн. заборгованість за кредитом, 27060,07 грн. заборгованість за процентами, 300 грн. комісія, 2058,02 грн. заборгованість по штрафам / а.с.5-6,42/.

Аналізуючи викладене та заяву відповідача від 31 серпня 2018 року, суд дійшов висновку, що факт виконання позивачем своїх зобов»язань за правочином та анкетою-заявою б/н від 26 серпня 2010 року, підтверджується, зокрема, поясненнями самого відповідача, викладеними у вказаній заяві від 31 серпня 2018 року, в яких він фактично частково визнає борг, будь-яких доказів, які б свідчили про неправомірність укладеного між сторонами правочину матеріали справи не містять і відповідач їх суду не надав.

Таким чином, на переконання суду, укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України і за положеннями правочину відповідач має нести цивільно-правову відповідальність у відповідності до положень ст. 525, 526, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України.

Разом з цим, відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору.

Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача і позивач не надав суду доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови та правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року ( справа №6-2320цс16 ).

Таким чином, за наданими позивачем умовами та правилами надання банківських послуг /а.с. 9-32/ між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру процентів, штрафів, пені, оскільки зазначені складові договору не містять підпису відповідача.

Окрім іншого, позивач в розрахунку вказує комісію, однак, укладена між сторонами угода не містить положень про можливість стягнення із відповідача комісії.

У відповідності до положень ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона ( комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони ( комітента ) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Доказів укладення між сторонами зазначеного правочину матеріали справи не містять і таких не надав позивач ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

У відповідності до положень ч. 11 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо під час виконання робіт ( надання послуг ) виникає необхідність у додаткових роботах ( послугах ), що не були передбачені умовами договору, виконавець зобов'язаний одержати від споживача дозвіл на виконання таких робіт ( надання послуг) .

Будь-які додаткові роботи ( послуги ), виконані ( надані ) виконавцем без згоди споживача, не створюють для споживача будь-яких зобов'язань щодо їх оплати.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення процентів, штрафів, пені та комісії, враховуючи зазначене, є необґрунтованими, а відтак, зазначені вимоги не підлягають до задоволення.

Крім цього, суд позбавлений можливості стягнути проценти за правочином на рівні облікової ставки Національного банку України у відповідності до положень ч. 1 ст. 1048 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України, оскільки, позивачем не надано відповідного розрахунку, а з наявного розрахунку неможливо визначити їх розмір через відсутність окремих складових заборгованості, а саме: заборгованості на певну дату тіла кредиту.

Отже, з точки зору суду, відповідач мав сплатити лише заборгованість за кредитом, що складається з поточної та простроченої заборгованості в розмірі 3800,24 грн., відповідно до наданого позивачем розрахунку / а.с. 5-6/, але, згідно наданих відповідачем копій квитанцій /а.с. 55,61/, ОСОБА_1 після подання позивачем даного позову сплатив заборгованість по вказаному кредитному договору у розмірі 4800 грн., чим, відповідно, погасив у повному обсязі заборгованість по тілу кредиту, яка була наявна в нього до подання позову.

Разом з цим, відповідач у своїй заяві від 26 вересня 2018 року просить застосувати строки спливу позовної давності, однак, враховуючи те, що своєю заявою від 31 серпня 2018 року ОСОБА_1 фактично частково визнав борг, а позов заявлено 20 червня 2018 року, згідно розрахунку позивача, останній черговий платіж по погашенню суми заборгованості відповідач здійснив 04 листопада 2016 року, а згідно копії квитанції /а.с. 61/ 17 вересня 2018 року, чим перервав строк позовної давності, то вказане клопотання не підлягає задоволенню на підставі положень ч. 1 ст. 264 ЦК України.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач у повному обсязі сплатив заборгованість за вказаним кредитним договором, що визнана судом до стягнення, то суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

З огляду на те, що відповідач сплатив заборгованість вже після подачі позову до суду, заяви про визнання позову не подавав, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1762 грн.

Керуючись ст. 526,530,1046-1056 ЦК України, ст. 10-13, 141, 259, 263-265, 268,279 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) гривні.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Апеляційного суду Київської області.

Повне рішення суду складено 09 жовтня 2018 року.

Головуючий-суддяОСОБА_2