Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 203/6023/16-ц

провадження № 61-24361св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Центральної районної у місті Дніпрі ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Куценко Т. Р.,

Демченко Е. Л., Максюти Ж. І., від 06 березня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з травня 2010 року до квітня 2014 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні та вихованні. Зазначала, що відповідач не бере участі у вихованні та розвитку дитини, коштів на її утримання не надає.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_4. на її користь аліменти на утримання дочки

у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу щомісячно, але не менше

30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Центральної районної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання дитини.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що їх спільна з ОСОБА_3 дочка - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за місцем його проживання. Рішення щодо зміни місця проживання дитини сторони не приймали. ОСОБА_3 після розлучення, без погодження з ним, забрала дочку та виїхала на постійне місце проживання до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим. Зазначав, що він має постійне місце проживання, стабільний заробіток, а також можливість створити усі необхідні умови для утримання дитини та її розвитку. ОСОБА_3 не має постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання дочки, постійного місця проживання, не може забезпечити дитині нормальні умови для розвитку та навчання.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визначити місце проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним у квартирі АДРЕСА_1 місті Дніпро.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Єдаменка С. В., від 09 жовтня 2017 року у задоволенні позову

ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що аліменти стягуються на користь того з батьків, з яким проживає дитина та який здійснює її утримання, тому для встановлення права на стягнення аліментів необхідно встановити місце проживання дитини, а також того з батьків, з ким вона має проживати. Ураховуючи те, що ОСОБА_3 з позовом про визначення місця проживання дитини з нею не зверталась, самостійно вивезла дитину до Автономної Республіки Крим, де органи державної влади та місцевого самоврядування України тимчасово не здійснюють свої повноваження, через що неможливо забезпечити контроль за забезпеченням інтересів дитини, при цьому місце проживання дитини зареєстровано за адресою належної ОСОБА_4 квартири, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог та відмови у задоволенні первісного позову.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частин з усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20 грудня 2016 року і до досягнення нею повноліття. У задоволенні зустрічного позову

ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що дитині виповнилось сім років, дівчинка відвідує середню школу у м. Ялта Автономної Республіки Крим, де проживає разом з матір'ю, а тому визначення її місця проживання з батьком, який має вже нову родину, може негативно вплинути на її психіку та розвиток. При цьому судом не було встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року(далі - Декларації прав дитини), які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю. Задовольняючи первісний позов, апеляційний суд виходив з того, що відповідач має постійне місце роботи та заробіток, самостійно дитину не утримує, а тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання їх малолітньої дочки у розмірі, передбаченому законодавством України.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що

ОСОБА_3 має постійне місце роботи на території Автономної Республіки Крим, а також створення нею умов, необхідних для проживання, виховання та розвитку дитини. Апеляційний суд у порушення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» прийняв як докази документи, видані юридичними особами - резидентами Російської Федерації.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 травня 2010 року до 12 квітня 2014 року.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_1.

Місце проживання ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їхньої малолітньої дочки зареєстроване у АДРЕСА_3. Зазначена квартира належить на праві власності ОСОБА_4

З травня 2015 року ОСОБА_3 разом з дочкою постійно проживає на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_3 працює у м. Сімферополі (а. с. 188), дитина відвідує муніципальну бюджетну загальноосвітню установу «Ялтинська середня школа «Радуга», що підтверджується довідкою від 26 вересня 2017 року № 214 (а. с. 187).

09 вересня 2016 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_8

Висновком виконавчого комітету Центральної районної у місті Дніпрі ради від 27 вересня 2017 року № 16/426 рекомендовано визначити місце проживання дитини разом з батьком.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині визначення місця проживання дитини, апеляційний суд у своїх мотивах керувався переважним чином лише принципом 6 Декларації прав дитини та обмежився констатуванням того, що під час розгляду справи не встановлено тих виняткових обставин, які б свідчили про неможливість проживання дитини з матір'ю. Апеляційний суд не врахував, що Декларація прав дитини, не є міжнародним договором, не має в Україні виключно обов'язкового характеру, не встановлює презумпцій у відносинах батьків і дітей, у той час як Конвенція про права дитини, у якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини понад іншими, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, її норми є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно із частинами другою, третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Встановивши відсутність виняткових обставин для розлучення матері і дитини, апеляційний суд не надав належної правової оцінки іншим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору, не врахував якнайкращі інтереси дитини, не порівняв умови проживання дитини з батьком та з матір'ю, не з'ясував матеріальне становище матері. Прийнявши в якості допустимих доказів довідки про місце роботи матері та місце навчання дитини, апеляційний суд не врахував вимоги статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Також суд не надав оцінки доводам батька дитини щодо незаконності виїзду матері з дитиною на територію Автономної Республіки Крим та залишення там за відсутності згоди батька на зміну місця проживання дочки та відсутності погодження батьком місця проживання дочки на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим.

У відповідності до частини п'ятої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Апеляційний суд не навів у постанові мотивів відхилення висновку органу опіки і піклування від 27 вересня 2017 року № 16/426 щодо визначення місця проживання дитини.

Без надання оцінки у взаємозв'язку всіх вищевказаних фактів і обставин прийняття справедливого та обґрунтованого рішення у такій чутливій сфері правовідносин є неможливим, а відсутність у суду касаційної інстанції компетенції щодо оцінки доказів перешкоджає суду ухвалити рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема на предмет їх допустимості і належності, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 400, 402, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк