Ухвала

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 643/11071/15-ц

провадження № 61-45569ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), КарпенкоС. О., Кузнєцова В. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 22 червня 2018 року у складі судді Єрмак Н. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бровченко І. О., Бурлака І. В. у справі за скаргою ОСОБА_4 на дії старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області ПогосянаЖерара Левоновича,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду зі скаргою, в якій з урахуванням уточнень просила скасувати постанову старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - Московський відділ ДВС міста Харкова) Погосяна Ж. Л. про закінчення виконавчого провадження № 53157039 від 11 квітня 2018 року. Скарга мотивована тим, що рішенням Московського районного суду міста Харкова від 04 червня 2016 року її позов до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою було задоволено, усунено перешкоди шляхом її вселення у квартиру АДРЕСА_1. 22 грудня 2016 року Московським відділом ДВС міста Харкова було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим на підставі вищевказаного рішення суду. 11 квітня 2018 року старшим державним виконавцем Погосяном Ж. Л. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в зв'язку з виконанням рішення суду в повному обсязі. Заявник вважає, що у державного виконавця не було підстав для закінчення виконавчого провадження, оскільки рішення суду виконане не в повному обсязі. Так, 11 квітня 2018 року її було вселено у квартиру, однак цього ж дня боржник ОСОБА_6 змінив замки у вхідних дверях та не впустив її більше до спірного житлового приміщення.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 22 червня 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що державний виконавець вжив усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів у вищевказаному виконавчому провадженні, а тому відсутні підстави для визнання оскаржуваної постанови державного виконавця незаконною. При цьому законом визначений спосіб захисту порушеного права в разі подальшого (після виконання рішення про вселення) перешкоджання стягувачу проживати в спірній квартирі, яким ОСОБА_4 має можливість скористатися.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 22 червня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 подала засобами поштового зв'язку касаційну скаргу на ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 22 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2018 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу в повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що державний виконавець незаконно закінчив виконавче провадження, оскільки не в повному обсязі виконав рішення суду, а саме вселив її у квартиру, але не усунув перешкоди в користуванні нею.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Судами встановлено, що рішенням Московського районного суду міста Харкова від 04 липня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою було задоволено. Усунено ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житлом шляхом її вселення у квартиру АДРЕСА_1.

22 грудня 2016 року Московським відділом ДВС міста Харкова було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим на підставі вищевказаного рішення суду.

11 квітня 2018 року старшим державним виконавцем Погосяном Ж. Л. складено акт, за яким вселення ОСОБА_4 до квартири здійснювалося у присутності понятих. Спеціалістом встановлено новий замок у вхідних дверях спірної квартири, ключі від якого були вручені заявнику та боржнику ОСОБА_6 Акт був підписаний стягувачем ОСОБА_4, яка ніяких зауважень щодо його змісту не заявляла.

Постановою старшого державного виконавця Московського відділу ДВС міста Харкова Погосяна Ж. Л. від 11 квітня 2018 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 643/11071/15-ц закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Після вселення та отримання ключів від квартири ОСОБА_4 пішла на роботу, а коли повернулася, то замок у вхідних дверях квартири був знятий і на його місці встановлений інший.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що державний виконавець правомірно ухвалив постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення суд згідно з виконавчим документом, оскільки ОСОБА_4 була вселена до спірної квартири та отримала ключі від її вхідних дверей, що підтверджено актом від 11 квітня 2018 року, який заявник підписала та ніяких зауважень щодо його змісту не заявляла. Той факт, що в подальшому ОСОБА_4 не змогла потрапити до квартири через виникнення нових перешкод у користуванні цим майном не свідчить про порушення державним виконавцем її прав при виконанні рішення суду.

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що державний виконавець незаконно закінчив виконавче провадження, оскільки не в повному обсязі виконав рішення суду.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом розгляду судів попередніх інстанцій та їм дана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»)

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 22 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_4 на дії старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Погосяна ЖерараЛевоновича.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов