Справа № 640/7305/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2018 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Шаповал Є.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримання виплати заробітної плати при звільненні працівника, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з подальшим уточненням просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати в розмірі 70591,23 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 39024,27 грн., та середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 164796,84 грн., та судові витрати в розмірі 704,80 грн. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. 01.10.1969 року позивача було прийнято на посаду інженера до інституту «Південдіпрошахт, де він працював до 31.07.2017 року, та його було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію. Згідно наказу Міністерства вугільної промисловості №54 від 20.12.2010 року інституту «Південдіпрошахт» було перетворено в ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт». Відповідач постійно затримував виплату заробітної плати, у зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі з грудня 2016 року по липень 2017 року в розмірі 70591,23 грн. При звільненні відповідач не сплатив йому належні суми до сплати, що змусило позивача звернутись до суду з вказаним позовом. Також він просить стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 01.08.2017 року по 30.05.2018 року в розмірі 164796,84 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 39024,27 грн.

Представником відповідача Севастьяновим Ю.О. надано до суду відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано підтверджуючі документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, не надано письмові докази. Також ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» засновано на державній формі власності, та не має державного фінансування або фінансування за рахунок бюджетів місцевого рівня, та надано про це відповідну довідку.

Позивач в судове засідання не з'явився, повідомлявся в установленому законом порядку. Від представника позивача за довіреністю ОСОБА_3 надійшла до суду заява про проведення судового засідання за своєю відсутністю, та відсутністю позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» в.о. директора Севастьянов Ю.О. в судове засідання не з'явився, надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи для можливості надання у суд дійсної довідки про заборгованість або відсутності вказаної заборгованості підприємства перед позивачем. Враховуючи, розумні строки розгляду даної справи, суд розцінює вказане клопотання як затягування розгляду справи, а посилання, що на підприємстві буде проводитись комплексна перевірка, після чого буде надано довідку про існуючу заборгованість, та, що підприємство звернулось до УЗЕ в Харківській області ДЗЕ НПУ із заявою щодо вчинення шахрайських дій зі сторони колишніх посадових осіб підприємства є необгрунтованими, оскільки доказів щодо зазначених посилань до суду надано не було, та після підтвердження вказаних фактів відповідач не позбавлений можливості звернутись до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Ухвалою судді від 02.05.2018 року вказану заяву було залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. ст. 95, 175 ЦПК України. 30.05.2018 року позивачем було усунуто вказані недоліки зазначені в ухвалі.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 01.06.2018 року було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження. Також вказаною ухвалою було витребувано у відповідача довідку про заборгованість нарахованої та невиплаченої заробітної плати з розрахунком середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати із визначенням середньоденного заробітку, та розрахунок компенсації за невикористану відпустку щодо позивача. Вказана ухвала суду відповідачем не виконана.

Судом встановлено, що позивач працював в ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на посаді інженера, та 31.07.2017 року був звільнений за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Відповідно до копії наданого до суду розрахункового листка за липень 2017 року борг за підприємством на кінець місяця із заробітної плати складає 109615,50 грн., а на початок місяця складає -63347,48 грн. Вказаний розрахунок відповідачем спростований не був, та доказів, що вказаний розрахунок є недостовірним та неналежним доказом до суду також надано не було. А посилання, що з боку головного бухгалтера існує кримінальне провадження не може бути підставою для спростування вказаного розрахунку. Також наданий розрахунковий лист підтверджує арифметичний розрахунок та доводить обґрунтованість позиції позивача про існуючу заборгованість із заробітної плати. Крім того, нарахування заробітної плати підтверджується наданими до суду індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5. Позивач в своєму позові просить лише стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 70591,23 грн.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У даному випадку позивач обмежений у можливості надати інші докази, ніж розрахункові листи, оскільки саме відповідач є власником відповідних документів про нарахування та сплату позивачу заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку.

Виходячи з наведених норм цивільного процесуального права, оскільки позивач об'єктивно позбавлений вільного доступу до доказів про розмір заборгованості, саме на відповідача покладається тягар спростування наданих позивачем розрахункових листів, які були видані йому саме відповідачем.

Крім того, не оскаржується представником відповідача, що остаточний розрахунок з позивачем після його звільнення проведений не був, що підтверджує факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем станом на дату його звільнення.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці»).

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести

з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

У частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що "в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат".

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно з абзацом пятим п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір це обов'язок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначають суму без їх утримання.

Затримка виплати повного розрахунку при звільненні, стороною позивача заявлена за період з 01.08.2017 року по 30.05.2018 року, що становить 164796,84 грн., виходячи із середньоденного заробітку 796,12 грн. (11524,20 грн. +9175,06 грн. /26 (кількість робочих днів за червень 2017 року та травень 2017 року) *207 (кількість робочих днів за період з 01.08.2017 року по 30.05.2018 року).

Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості із заробітної плати та сума середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, які зазначені позивачем у позовній заяві є обгрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна

охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім'ї.

Частиною пятою статті 97 Кодексу законів про працю встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Частиною шостоюстатті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до наданого позивачем розрахункового листка за липень 2017 року, йому була нарахована компенсація за невикористану відпустку в розмірі 39024,27 грн.

Статтею 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (частина дванадцята статті 10 Закону України «Про відпустки»).

Порядок обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки врегульовано Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Пунктом 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом першим п. 7 розділу IV вказаного вище Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Наведений розрахунок у розрахунковому листі відповідачем також спростований не був.

Посилання відповідача на відсутність виділених з Державного або місцевого бюджетів коштів як на причину невиконання покладеного на нього обов'язку щодо виплати заробітної плати є необґрунтованими, оскільки державні підприємства не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обов'язків, що узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення в справах «Кечко проти України», «Бурдов проти Росії»). У справі «Сук проти України» (Заява № 10972/05) Європейський суд з прав людини зауважив, що державні органи, підприємства, установи, організації не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов'язань.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, та такими, що не спростовані відповідачем

в повному обсязі, оскільки на посилання відповідача у його відзиві до суду не надано було жодного доказу, які би підтверджували його позицію, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 2353 грн. 88 коп.

Керуючись ст.ст. 3,4, 12, 76, 306, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримання виплати заробітної плати при звільненні працівника - задовольнити.

Стягнути з державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт», , на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, невиплачену заробітну плату в розмірі 70591 (сімдесят тисяч п'ятсот дев'яносто одна) гривень 23 коп.

Стягнути з державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт», , на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , компенсацію за невикористану відпустку в сумі 39024 (тридцять дев'ять тисяч двадцять чотири) гривень 27 коп.

Стягнути з державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт», , на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 164796 (сто шістдесят чотири тисячі сімсот дев'яносто шість) гривень 84 коп.

Стягнути з державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт», , на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривень 80 коп.

Стягнути з державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт», , на користь держави судовий збір в розмірі 2 353 (дві тисячі триста п'ятдесят три) гривень 88 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Позивач - ОСОБА_1, місцеперебування: АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1.

Відповідач - державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт», місцезнаходження: м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 5, .

Повний текст рішення складено 12 жовтня 2018 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ