Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 296/763/17

провадження № 61-31578св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт»,

представник відповідача - Сорочук Олександр Володимирович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на рішення Корольовського районного м. Житомира

від 28 березня 2017 року у складі судді Адамовича О. Й. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 18 липня 2017 року у складі суддів: Борисюка Р. М., Коломієць О. С., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариство з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» (далі -

ТОВ «ЕкономКомфорт», товариство), в якому просив визнати недійсними договори від 20 січня 2017 року, а саме, договір про надання послуг та договір про надання консультативно-інформаційних та канцелярських послуг, а також стягнути із відповідача на його користь безпідставно сплачені ним за вказаними договорами 8910 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідно до умов договору від 20 січня 2017 року товариство зобов'язувалось вчинити від імені позивача юридичні дії, спрямовані на отримання ним позики у сумі 90 000 грн, які в свою чергу останній повинен повернути шляхом здійснення 180 платежів у сумі по 500 гривень. На виконання умов вказаного договору він сплатив 8910 грн.

Умовами договорів передбачено надати позивачу позику, що за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів/послуг у групах, оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури.

Така діяльність товариства містить ознаки фінансової послуги та підлягає ліцензуванню, та для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договору, необхідно мати ліцензію, однак на момент укладення договору такої ліцензії відповідач не мав.

Позивач посилається на те, що відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За таких обставин, вважає, що вищевказані договори підлягають визнанню недійсними та підлягають стягненню сплачені ним 8910 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 березня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсними укладені між ОСОБА_4 та ТОВ «ЕкономКомфорт» договори від 20 січня 2017 року.

Стягнуто з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_4 сплачені за договором грошові кошти у сумі 8910 грн та 1280 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні договори підлягають визнанню недійсними з підстав передбачених статтею 227 ЦК України, частиною шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без дозволу (ліцензії) на її здійснення відповідно до статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та не довів до споживача усю необхідну інформацію про умови надання кредиту у встановленій формі. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в сумі в сумі 8910 грн, сплачені позивачем на підставі договору від 20.01.2017 року, який визнаний судом недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ЕкономКомфорт» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, обґрунтовано визнав укладені між сторонами правочини недійсними і стягнув із відповідача на користь позивача кошти, які були сплачені останньою на їх виконання.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ТОВ «ЕкономКомфорт», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені ними рішення та відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що безпідставними є посилання судів в рішеннях на статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки жодних документів про кредитні відносини між сторонами не укладалось. Укладеними між сторонами договорами передбачено надання безвідсоткової позики, що не є договором споживчого чи іншого кредитування, а є поворотною фінансовою допомогою. Вказані судами порушення законодавства з захисту прав споживачів щодо введення позивача в оману та застосування до нього нечесної підприємницької діяльності спростовуються чинним законодавством та матеріалами справи.

Так, суди попередніх інстанцій не врахували тих обставин, що позивач не звертався до відповідача з будь-якими скаргами чи претензіями на дії чи бездіяльність представника відповідача під час укладення та виконання умов спірних договорів. Позивач самостійно знайомився з усіма умовами правочинів про участь у програмі до їх підписання, додаткових документів не укладалося. Це свідчить про відсутність ознак введення в оману позивача і повне виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» зі сторони товариства.

Крім того, суди не врахували, що не вся діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню та послуги товариства не підпадають під регулювання Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не відносяться до такого виду діяльності як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Посилання судів на виникнення між сторонами кредитних відносин є безпідставними, оскільки метою участі у програмі є укладення договору безвідсоткової позики.

За умовами укладених між сторонами договорів відповідач надає саме супутні юридичні послуги, пов'язані з оформленням отриманням позивачем позики, а не надає позику. А позика надається позивачеві власниками Фонду програми (Замовниками програми), які формують вказаний фонд за рахунок своїх внесків до нього. Саме внесків до Фонду, а не на користь відповідача. Тобто, відповідач не залучає кошти, а зберігає кошти вказаного Фонду на окремому рахунку до моменту укладення угоди/оформлення договору надання безвідсоткової позики).

Суди не звернули уваги на те, що ні в договорах ні в програмі відповідача немає будь-яких умов, які передбачають придбання товарів на користь клієнтів або будь-яких умов розподіл товарів між клієнтами. Предметом договору та програми є розподіл права на отримання клієнтом позики. Тобто, цей вид діяльності не передбачає надання будь-яких позик. Кошти клієнтів перебувають на рахунку відповідача на зберіганні і з дозволу самих клієнтів, прибутку від цього відповідач не отримує і не має права власності чи розпорядження цими коштами на власний розсуд.

За доводами касаційної скарги, ознаки діяльності відповідача не відповідають ознакам діяльності з адміністрування товарів у групах, прямо вказаних в Ліцензійних умовах. Тобто, відповідач такої діяльності не здійснює. Для здійснення відповідачем своєї діяльності чинним законодавством не передбачено отримання будь-яких ліцензій. Аналогічну діяльність без отримання відповідної ліцензії здійснюють і підприємства при наданні безвідсоткових позик своїм працівникам і нотаріуси при залученні коштів клієнтів на свої рахунки на час проведення угод тощо.

Відповідач вказує на те, що суди безпідставно послалися на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 10 лютого 2016 року у справі 6-2389цс15 та постанові від 06 квітня 2016 року у справі 6-2531 цс 15, оскільки у 2016 році Відповідач пройшов перевірку Нацкомфінпослуг, яка є єдиним регулятором на ринку фінансових послуг. Результати вказаної перевірки були підставою судового розгляду в Окружному адміністративному суді м. Києва, постанова якого була залишена без змін Київським апеляційним адміністративним судом 14 квітня 2016 року та Вищим адміністративним судом України 15 грудня 2016 року.

Предметом розгляду адміністративними судами була вся діяльність відповідача, а не часткова, яка була предметом розгляду у вищевказаних постановах Верховного Суду України. За підсумками розгляду адміністративної справи Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі вказав, що послуги, які надаються ТОВ «ЕкономКомфорт» відповідно до укладених ним договорів не підпадають під регулювання Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не відносяться до такого виду діяльності, як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, не потребують отримання ліцензії та відповідають чинному законодавству.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «ЕкономКомфорт» на вищевказані рішення судів першої та апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до сду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 20 січня 2017 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ЕкономКомфорт» укладено договір, за умовами яких товариство зобов'язалося за плату вчинити від імені ОСОБА_4 та за його рахунок певні дії, спрямовані на отримання ним позики, розмір якої визначений в додатку № 1 до договору, у тому числі: включити замовника до складу програми «Комфорт»; присвоїти та повідомити замовнику персональний код у програмі; організовувати та проводити Розподіли Свідоцтв; здійснювати весь необхідний об'єм документообігу та листування щодо участі замовника у програмі; здійснити необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику позики; представляти інтереси замовника в будь-яких державних, судових та інших органах, у підприємствах будь-якої форми власності, а також в органах виконавчої служби з питань, пов'язаних з виконанням даного договору; подавати в інтересах замовника заяви (в тому числі позовні), клопотання та інші необхідні звернення, пов'язані з виконанням даного Договору; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього.

Крім того, 20 січня 2017 року між ОСОБА_4 та відповідачем укладено договір, предметом якого є надання ТОВ «ЕкономКомфорт» платних послуг щодо забезпечення оформлення договору про участь у програмі для замовника, надання інформаційних, консультативних, роз'яснювальних та довідкових послуг з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі.

За умовами вказаного договору, замовник (ОСОБА_4.) доручив, а виконавець (ТОВ «ЕкономКомфорт») узяв на себе зобов'язання за плату здійснити наступні дії: копіювання та сканування представлених замовником матеріалів і документації; перевірка достовірності наданої замовником інформації у реєстрі судових рішень та за іншими, незабороненими чинним законодавством України, джерелами та інформаційними базами даних; скласти з урахуванням побажань замовника, договір та інші необхідні письмові документи щодо його участі у програмі «Комфорт», з дотриманням вимог чинного законодавства; надати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі; надати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань податкового, цивільного, фінансового та господарського законодавства, щодо участі замовника у програмі. Сторони дійшли згоди, що оплата наданих послуг є договірною, становить 8910 грн.

На виконання умов договору ОСОБА_4 сплатив 8910 грн.

Метою укладання договорів було отримання позивачем позики у розмірі, визначеному в додатку № 1 до договору (в сумі 90 000 грн), разом з тим, після сплати 8910 грн, коштів у позику не отримав.

Частиною першою, другою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За змістом статті 9 Закону України від 1 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та статті 34 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» під поняттям &qu п;фінансова послуга&ququ; розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон №3462-VІ) (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено її пунктом 111, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу II &q?та;Прикінцеві положення&qut;; Закону № 2664-ІІІ фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган 9 жовтня 2012 року розпорядженням №1676 затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність цих груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з пунктами 1.2, 1.5 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

У справі, яка переглядається, спірні договори укладено 20 січня 2017 року, тобто коли закон передбачив отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

Під час розгляду справи суди встановили, що послуги, які є предметом указаних вище договорів та надаються відповідно до умов програми ТОВ «ЕкономКомфорт», здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у борг, з проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури; за одним із цих договорів передбачено залучення коштів фізичної особи.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що спірні договори та умови програми ТОВ «ЕкономКомфорт» свідчать про те, що послуга, яка надавалася позивачу, за своїм змістом є фінансовою послугою у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (пункт 111 частини першої статті 4 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг»), а ТОВ «ЕкономКомфорт» надає їх без отримання відповідної ліцензії, що є підставою, відповідно до частини першої статті 227 ЦК України для визнання цих договорів недійсними.

Крім того, встановивши, що ТОВ «ЕкономКомфорт» є адміністратором програми, з позивачем укладений договір по вчиненню дій, спрямованих на отримання позики за цією програмою, які по своїй суті є послугами, то укладення з цією ж юридичною особою договору про надання послуг щодо забезпечення їх оформлення, інших послуг з питань діяльності та участі замовника у програмі свідчить про нечесну підприємницьку практику останнього, яка забороняється, та про недійсність договорів, здійснених з використанням такої практики (частини 1, 2, 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Рішення судів попередніх інстанцій відповідають висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 10 лютого 2016 року у справі №6-2389цс15 та постанові від 06 квітня 2016 року у справі №-2531цс15, прийнятих за результатами розгляду заяв ТОВ «ЕкономКомфорт» про перегляд судових рішень, ухвалених у справах в аналогічних правовідносинах.

Посилання у касаційній скарзі на наявність ухвали Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2016 року (К/800/20722/16), якою встановлено, що ТОВ «Економкомфорт» не надає послуг, які б згідно пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»відносились до фінансових, а тому відповідно до чинного законодавства не потребує отримання ліцензії, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вказане судове рішення не є преюдиційним для вирішення даної справи в розумінні положень норм процесуального закону, оскільки ухвалено не у спорі між тими самими сторонами та стосувалося оскарження постанови про накладення штрафу за порушення законодавства у сфері фінансових послуг.

Обставини, встановлені у наведеній вище ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2016 року не спростовують встановлених у цій справі обставин та висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності правових підстав, відповідно до положень статті 227 ЦК України, частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання укладених ТОВ «ЕкономКомфорт» з позивачем договорів недійсними. Крім того, суди ухвалили рішення у справі, що є предметом перегляду з урахуванням зазначених вище висновків Верховного Суду України, які за змістом статті 360-7 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи) мали враховуватись судами. При цьому підстав для відступлення від цієї правової позиції, суди не встановили.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного м. Житомира від 28 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська