___________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/9320/17
Провадження № 2/520/1581/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.,

при секретарі Єгоровій Н.Ю.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 Єгенії Панасівни ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_3,

третя особа: державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори

ОСОБА_5,

про визнання договору довічного утримання недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 08 серпня 2017 року звернулась до Київського районного суду міста ОСОБА_6 з позовом до ОСОБА_3, третя особа державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, про визнання договору довічного утримання недійсним, в якій позивач просить суд визнати договір довічного утримання від 14 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 2-726, за умовами якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.11.1996 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, зареєстроване у реєстровій книзі за №4-10504, належала на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Позивач також зазначила, що вона є особою похилого віку, якій 81 рік та в неї немає нікого з родичів.

Одного разу, її сусід Анатолій, який на цей час є померлим, запропонував їй допомогти молодій сімї ОСОБА_3 та після розмов з останнім, вона ОСОБА_1 погодилась вселити до своєї квартири ОСОБА_3 зі своєю сімєю, за умовою, що останній буде доглядати за її квартирою та виділяти певні грошові кошти на утримання житла та сплату комунальних послуг.

В подальшому, вона ОСОБА_1, з урахуванням гарних відносин, які склались в неї з відповідачем, вирішила скласти на ОСОБА_3 заповіт та заповісти на його імя нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Надалі 04.05.2017 року відповідач привіз її до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, де нею було підписано заповіт, хоча суті правочину їй приватним нотаріусом, з урахуванням того, що вона ОСОБА_1, не володіє державною мовою, розяснено не було.

Для укладення вказаного правочину, як стверджує позивачка, вона віддала усі документи відповідачеві, який скориставшись цим, склав заповіт стосовно усього належного їй майна, у той час, коли вони вирішували питання щодо складення заповіту тільки стосовно квартири АДРЕСА_1.

Як стверджує позивачка, після її лікування, з метою переукладення заповіту, 14.07.2017 року відповідач привіз її до державного нотаріуса Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, пояснивши, що укладення правочину у державного нотаріуса є більш надійним ніж у приватного, де нею ОСОБА_1 було підписано документи.

В подальшому, як стверджує позивачка, вона дізналась, що у державного нотаріуса 14 липня 2017 року нею було підписано не заповіт в новій редакції на імя відповідача, а договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 2-726, за умовами якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка зазначає, що після того, як вона усвідомила свою помилку, яка мала місце під час підписання вказаного договору, вона була вимушена звернутись з відповідною заявою до Київського відділу поліції м. Одеси ГУНП в Одеській області.

На підставі вищевикладеного, оскільки вона ОСОБА_1 помилилась щодо правочину, який було укладено 14.07.2017 року між нею і відповідачем та під час укладення оспорюваного договору довічного утримання була відсутня справжня її воля стосовно цього правочину, ОСОБА_1, з посиланням на ч.1 ст.229 ЦК України, просить суд визнати договір довічного утримання від 14 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 2-726, недійсним.

У звязку з чим, позивачка була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою Київського районного суду міста ОСОБА_6 від 17.08.2017 року на підставі вищевказаної позовної заяви відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання.

14.11.2017 року представник відповідача ОСОБА_3 надав до суду заперечення проти задоволення позовних вимог, в яких просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог.

14.11.2017 року судом було ухвалено закінчити проведення попереднього судового засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Київського районного суду міста ОСОБА_6 від 24.04.2018 року вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/9320/17 шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3.

В судовому засіданні 04.10.2018 року представник позивача ОСОБА_1 Єгенії Панасівни ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на необґрунтованість позову.

Третя особа - державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, однак в матеріалах справи міститься заява державного нотаріуса, в якій остання просить суд провести розгляд справи за її відсутності, щодо вирішення питання по справі покладається на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні 17.09.2018 року надала пояснення, що з 2009 року ОСОБА_3 мешкає у квартирі, яка розташована по вулиці Космонавтів в місті Одесі, яка належала ОСОБА_1 Вона ОСОБА_8 приїжджала до ОСОБА_1 один раз на рік та не бачила, щоб їй хтось допомагав. Також свідок зазначила, що у ОСОБА_1 у травні 2017 року стався мікроінсульт та до цього моменту, ОСОБА_1 мала можливість сама себе доглядати та в сторонній допомозі не потребувала. Як пояснила свідок, в день укладення спірного договору довічного утримання, ОСОБА_1 зателефонувала їй та казала, що допустила помилку стосовно укладення природи правочину. Оскільки ОСОБА_1 з цього приводу переймалась, у звязку з чим погано себе почувала, вона ОСОБА_8 у вересні 2017 року забрала ОСОБА_1 до себе, а саме до міста Дніпро. Також свідок підтвердила, що у ОСОБА_1 на момент укладення спірного договору, перебувало у власності інше нерухоме майно будинок по вулиці Немировича Данченко, який остання відчужила у кінці серпня 2017 року. Також було підтверджено, що ОСОБА_1 здійснювала утримання належного їй на праві власності нерухомого майна, зокрема сплачувала грошові кошти за житлово-комунальні послуги, за рахунок коштів отриманих від пана ОСОБА_3 На запитання суду, свідок ОСОБА_8 зазначила, що дійсно після того, як вона здійснила переїзд ОСОБА_1 до себе в місті Дніпро, остання вже склала заповіт, в якому розпорядилась стосовно належного їй усього майна на імя - ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні 04.10.2018 року пояснила, що є сусідкою ОСОБА_1 та, як їй відомо, вже біля 10 років у квартирі АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_1 мешкає родина ОСОБА_3 Також свідок зазначила, що влітку 2017 року, коли ОСОБА_1 була в лікарні, вона відвідувала її, де остання повідомляла, що вона ОСОБА_1 обіцяла ОСОБА_3 в належний спосіб оформити на нього квартиру по вулиці Космонавтів в місті Одесі.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, допитавши свідків, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов не підлягаючим до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.11.1996 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, на підставі розпорядження від 29.11.1996 року за №85499, зареєстроване у реєстровій книзі за №4-10504, ОСОБА_1 належала на праві власності - квартира АДРЕСА_1, яка також є адресою зареєстрованого місця мешкання позивачки.

24 травня 2017 року ОСОБА_1 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №2276, за умовами якого ОСОБА_1 на випадок своєї смерті здійснила розпорядження, а саме усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті буде належати їй по закону та на що вона по закону матиме право, заповіла громадянину ОСОБА_3.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 знайомі з 2008 року, з якого ОСОБА_1 особисто надала дозвіл ОСОБА_3 разом з його сімєю мешкати у квартирі - №60 в будинку №7 по вулиці Космонавтів в місті Одесі, в рахунок чого ОСОБА_3 сплачував грошові кошти ОСОБА_1, за які остання утримувала належне їй нерухоме майно, зокрема сплачувала кошти за житлово-комунальні послуги, що в свою чергу було визнано сторонами по справі у судовому засіданні, а тому у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягає.

В подальшому, 14 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 2-726, за умовами якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_3 прийняв у власність нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1.

Як вбачається з наданих до суду документів, 26 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Київського відділу поліції в місті ОСОБА_6 управління Національної поліції в Одеській області з заявою, в якій повідомила, що помилилась під час укладення правочину - договору довічного утримання від 14 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 2-726, за умовами якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1, вважаючи, що укладала заповіт на імя ОСОБА_3 стосовно вказаного нерухомого майна.

Згідно з листом за №37-вих.9071 від 04.08.2017 року, Київський відділ поліції в місті ОСОБА_6 управління Національної поліції в Одеській області повідомило, що звернення ОСОБА_1 зареєстровано до ЄО №17878 від 21.07.2017 року та розглянуто, при перевірці якого встановлено, що між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виникли відносини, які відносяться до категорії цивільно-правових відносин, у звязку з чим, ОСОБА_1 рекомендовано за даним фактом звернутись до суду в приватному порядку з відповідним цивільним позовом (а.с.94).

25 вересня 2017 року ОСОБА_1 було складено заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрована в реєстрі за №2052, в якій ОСОБА_1 пояснила, що все життя прожила в місті ОСОБА_6. Як літня, одинока жінка, в 2009 році, за порадою сусіда, передала свою квартиру АДРЕСА_2 у тимчасове користування молодій сімї, а саме ОСОБА_3. Враховуючи нормальні взаємовідносини на той період часу, не маючи рідних та близьких родичів, вона склала заповіт на імя ОСОБА_3 у приватного нотаріуса. Зазначила, що вона періодично хворіє, в неї бувають напади головного болю, інші захворювання. На початку червня 2017 року в неї стався повторний інсульт, який вона насилу перенесла. Після її виписки з лікарні ОСОБА_3 запропонував їй скласти інший заповіт, але у державного нотаріуса. Він пояснив, що так надійніше. У липні 2017 року вона підписала черговий папірець у державного нотаріуса. З розмови між нотаріусом та ОСОБА_3, вона зрозуміла, що документ складається українською мовою. Так як вона не розуміє української мови та, не вникаючи у зміст та суть документа, довірившись ОСОБА_3, вона підписала цей документ. Для неї самим головним було те, що вона вважала, що підписала заповіт на квартиру АДРЕСА_2. Після приїзду додому, вона зрозуміла, що їй не повернули документи, що підтверджують її право власності на квартиру. Як потім зясувалося, що підписаний нею документ був не заповіт, а договір довічного утримання. Враховуючи те, що про її наміри знала близька знайома ОСОБА_8, яка неодноразово раніше чула її розмову на цю тему, вона негайно визвала до себе. Разом з прибулою до неї ОСОБА_8, вона ОСОБА_1 письмово звернулася до Київського відділу поліції міста ОСОБА_6 зі скаргою на дії ОСОБА_3 Єдиною волею, як стверджує ОСОБА_1, був заповіт на імя ОСОБА_3 від 04.05.2017 року щодо квартири АДРЕСА_2. Помилка під час підписання договору довічного утримання полягає в тому, що він складений проти її ОСОБА_1 волі, бажання та її намірів. Як зазначено в заяві, вона ОСОБА_1 не хотіла і не думала підписувати ніяких договорів, у звязку з чим остання стверджує, не не вірно, помилкового сприйняла фактичні обставини, викладені в договорі довічного утримання, до того ж не розуміючи його зміст, так як він був складений українською мовою.

Отже, позивачка посилаючись на те, що вона помилилась щодо справжності правочину, під час його укладення, а саме щодо договору довічного утримання від 14 липня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 2-726, який було укладено між нею - ОСОБА_1 та ОСОБА_3, була вимушена звернутись до суду з вказаним позовом про визнання вказаного правочину недійсним посилаючись на ч.1 ст. 229 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зазначає, що у сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та/або неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового/реального результату.

Отже, правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Відповідно до положення ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у тому числі щодо форми, вільного волевиявлення учасників правочину та відповідності його внутрішній волі, спрямованості на реальне настання правових наслідків, ним обумовлених.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно п 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Правового значення не має помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору довічного утримання замість заповіту, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією викладеною Верховним Судом в постанові від 15 серпня 2018 року по справі №553/2778/15-ц.

На підтверджень посилань з приводу помилки щодо істотних умов і обставин правочину стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів.

Так, судом встановлено, що дійсно позивачка ОСОБА_1 є особою похилого віку 81 рік та періодично проходить медичне лікування.

З наданої до суду виписки КУ «Міська клінічна лікарня №10» вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на лікуванні у вказаній медичній установі з 04.06.2017 року по 12.06.2017 року з діагнозом: ГПМК по імеміческому типу в ЗЧЯ (ліва гемісфери мозочка), церебральний атеросклероз, ГБ 3 ст., Ризик 4. Дисциркуляторна енцефалопатія 2 ст. Помірний гемипарез зліва. Виражена вестібулоатаксія.

Однак під час розгляду справи, було встановлено, що ОСОБА_1 за станом здоров'я не потребує у догляді і сторонній допомозі, що в свою чергу не оспорювалось стороною позивача, а відтак не підлягає додатковому доказуванню.

Щодо посилань позивача про те, що у травні 2017 року у неї стався мікроінсульт, про що також у своїх поясненнях стверджувала свідок ОСОБА_8, суд вважає безпідставними, оскільки до суду з цих підстав не надано жодного належного та достовірного доказу на підтвердження вказаних обставин, зокрема таких як медична документація, в якій містилась би інформація щодо звернення ОСОБА_1 з цього приводу та засвідчення цього факту.

Між іншим, позивачем, не зважаючи на вказані обставини щодо перенесеного мікроінсульту, особисто не оспорювалось, що на момент укладення спірного договору довічного утримання вона перебувала у задовільному розумовому стані, який дозволяв їй розуміти, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім того під час розгляду справи, представником позивача було підтверджено, що на час укладення спірного договору довічного утримання, ОСОБА_1 мала у власності, крім спірної квартири, інше нерухоме майно будинок розташований за адресою: м. Одеса, вул. Немировича-Данченко, на підставі чого судом було встановлено, що позивачем за спірним договором було передано відповідачеві не єдине нерухоме майно, яке перебувало у власності позивача.

Ці обставини також були підтверджені поясненнями свідка ОСОБА_8, яка підтвердила, що на момент укладення у липні 2017 року спірного договору довічного утримання, ОСОБА_1 мала у власності частку будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Немировича-Данченко, який згодом у серпні 2017 року відчужила.

Представником позивача в судовому засіданні також було підтверджено та визнано, що позивачка передавши у користування відповідачеві однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, в ній не мешкала та не мешкає.

Ці обставини, також були підтверджені поясненнями свідків, з яких також вбачається, що в подальшому, у вересні 2017 року ОСОБА_1, після відчуження решти належного їй на праві власності нерухомого майна, переїхала мешкати до ОСОБА_8 у місто Дніпро.

Вищевказані обставини сторонами по справі не спростовувались та визнавались, а від так у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що на час укладення спірного договору довічного утримання від 14.07.2017 року, позивачка, не зважаючи на похилий вік, будучи дієздатною особою, уклала договір, з урахуванням такої можливості, оскільки зі вказаних встановлених обставин вбачається, що позивач мала у власності інше нерухоме майно, а від так мала можливість розпорядитись спірної квартирою на власний розсуд, з урахуванням того, що з власної ініціативи надала це приміщення для мешкання відповідачеві, в якій особисто не мешкала, та мала намір розпорядитись нею на користь відповідача, оскільки до укладення спірного договору, позивачем вже було складено заповіт на користь відповідача та ці обставини особисто визнавались позивачем у позові.

Щодо посилань позивача про те, що вона не знаючи державну мову, не розуміла в момент підписання спірного договору, умови договору, внаслідок чого помилилась стосовно природи укладеного правочину, суд вважає безпідставними з наступних підстав.

Згідно зі ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст.745 ЦК України).

Зі спірного договору довічного утримання від 14 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, вбачається, що він посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 2-726.

Статтею 1 Закону України «Про нотаріат» вбачається, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

На нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах або займаються приватною нотаріальною діяльністю, законом може бути покладено вчинення інших дій, відмінних від нотаріальних, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до статті 2-1 Закону України «Про нотаріат» та з метою вдосконалення порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, зареєстрованим в Міністерстві

юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Частиною 3 глави 9 вказаного Порядку передбачено, що перед підписанням документа нотаріус зобовязаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників).

Підпис особи або її представника у разі необхідності свідка(ів) або перекладача на нотаріальному документі виконується власноручно (ч.3 Гл.9 Порядку).

Якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, якою вона володіє (ч.10 гл.9 Порядку).

Зі спірного договору вбачається, що нотаріусом було зазначено, що договір підписано сторонами у її присутності. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 квартири перевірено.

Спірний договір, який посвідчений нотаріусом, не містить відомостей про те, що ОСОБА_1 повідомляла нотаріуса, що вона не знає державної мови, на підставі чого нотаріус був зобовязаний здійснити переклад укладеного договору.

Натомість, вказаний договір особисто підписаний ОСОБА_1 та особисто написано її прізвище, імя та по батькові українською мовою, що в свою чергу не спростовувалось позивачем по справі, що в свою чергу свідчить про те, що ОСОБА_1 розуміє українську мову.

Пунктом 22 вказаного договору зазначено, що сторони стверджують, що цей договір, що відповідає їх волевиявленню. Прочитаний і схвалений ними до його посвідчення, зміст зазначених у п.9 цього договору статей ЦК України, КК України, ПК України та СК України їм зрозумілий, жодних незясованих питань у них немає.

Отже позивачка своїм підписом у договору особисто підтвердила, що на момент посвідчення договору, вона була ознайомлена з його текстом, який був нею прочитаний та зрозумілий.

Доказів стосовно того, що під час його підписання, позивачка була вимушена підписати спірний договір під примусом, до суду не надано.

Главою 14 Порядку передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Позивачем у позові не заявлені вимоги до нотаріуса, яким посвідчувався спірний договір довічного утримання, та не оскаржуються зокрема дії державного нотаріуса.

На підставі вищевикладеного, суд вважає безпідставними посилання позивача стосовно того, що під час укладення та посвідчення спірного договору довічного утримання, позивачка не розуміючи державної мови, не мала на уяві, які умови договору підписує, оскільки позивачем жодним разом не доведено, що вона повідомляла нотаріуса, що вона не розуміє державної мови, що їй було відмовлено у перекладі договору, який укладався між нею та відповідачем, що позивачка здійснила підписання договору під примусом.

Суд також зазначає, що як вже встановлювалось, до укладення 14 липня 2017 року спірного договору довічного утримання, 24 травня 2017 року ОСОБА_1 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №2276, за умовами якого ОСОБА_1 на випадок своєї смерті здійснила розпорядження, а саме усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті буде належати їй по закону та на що вона по закону матиме право, заповіла громадянину ОСОБА_3.

У вказаному заповіті, позивачем ОСОБА_1 особисто написано власноручно державною мовою: «Заповіт мною прочитано вголос та підписано власноручно. Підпис: ОСОБА_1», що в свою чергу не спростовувалось позивачем.

На підставі вищевикладеного, суд вважає доводи позивача про те, що ОСОБА_1 не розуміючи державної мови, помилилась під час укладення договору довічного утримання від 14.07.2017 року, щодо умов правочину, який укладався, оскільки на меті мала укласти заповіт, безпідставними і необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеними обставинами.

Між іншим суд зазначає, що позовна заява в цій справі подана і підписана позивачем ОСОБА_1 особисто, яка в свою чергу також складена державною мовою, як і довіреність від 01 серпня 2017 року, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрована в реєстрі за №827, яка складена від імені ОСОБА_1 на імя ОСОБА_2, яка в свою чергу не містить інформації про здійснений нотаріусом переклад тексту документа ОСОБА_1 (а.с.25).

Суд також вважає необґрунтованими посилання позивача щодо того, що коли позивач укладала спірний договір довічного утримання, вона вважала, що переукладає заповіт, так як складений нею заповіт від 24 травня 2017 року на імя ОСОБА_3, було також помилково складено, в якому здійснено розпорядження нею стосовно усього належного їй майна, замість лише нерухомого майна квартири АДРЕСА_1, оскільки до суду позивачем не надано доказів на підтвердження того, що після того, як позивач дізналась, що замість переукладення заповіту, вона уклала спірний договір довічного утримання, вона одразу ж скасувала заповіт, складений 24 травня 2017 року, право на яке передбачено ст. 1254 ЦК України.

У той же час, судом встановлено, що в свою чергу не спростовувалось стороною позивача та підтверджено поясненнями свідків, що після укладення спірного договору, позивачка ОСОБА_1 розпорядилась стосовно решти належній їй на праві власності нерухомого майна, зокрема частки будинку, розташованого по вулиці Немировича Данченко в місті Одесі, відчуживши його, та в подальшому знов склала заповіт, в якому здійснила розпорядження стосовно усього належного їй на праві власності нерухомого майна, на імя ОСОБА_8

Вказані обставини також підтверджують те, що у досліджуємий період: липень вересень 2017 року, ОСОБА_1 була в належному розумовому стані, усвідомлювала значення своїх дій, не зважаючи на вік та хвороби, оскільки крім спірного договору довічного утримання укладеного з відповідачем 14.07.2017 року, укладала інші правочини, зокрема щодо відчуження решти належного їй на праві власності нерухомого майна, складала заповіт, здійснювала переїзд, тощо.

З урахуванням вищевикладених обставин, необґрунтованих посилань позивача, суд вважає, що лише наявність похилого віку у позивача, не може свідчити про безумовні підстави того, що внаслідок віку, позивач саме помилилась щодо умов та справжності правочину, який було укладений 14.07.2017 року між нею та відповідачем.

Судом також враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

Згідно з ч. 2 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України..

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36).

На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою, не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою. (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року).

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання від 14 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №2-726, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

Оскільки позов позивача задоволенню не підлягає, судові витрати понесені позивачем до відшкодування за рахунок відповідача не підлягають.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 141, , 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2), третя особа: державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Космонавтів, 11-А), про визнання недійсним договору довічного утримання від 14 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №2-726 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено - 05 жовтня 2018 року.

Головуючий Калініченко Л. В.