Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 127/17877/16-ц

провадження № 61-25977св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д.Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Ткач Юрій Анатолійович,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року у складі судді Бар'яка А. С. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 03 липня 2017 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Сала Т. Б., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 21 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 11 211,75 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 29,23 % з кінцевим терміном повернення кредиту до 20 листопада 2012 року.

Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором від 21 листопада 2007 року виконувала неналежним чином, внаслідок чого станом на 12 серпня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 41 392,00 дол. США.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 квітня 2009 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» і стягнуто із ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором від 21 листопада 2007 року у розмірі 7 849,32 дол. США.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 29 лютого 2011 року з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто частину заборгованості за кредитним договором від 21 листопада 2007 року у розмірі 14 178,99 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 7 794,53 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1 958,68 дол. США, комісії у розмірі 315,09 дол. США, пені у розмірі 4 110,69 дол. США, штрафу (процентна складова) у розмірі 740,32 дол. США, штрафу (фіксована частина) у розмірі 32,36 дол. США.

На підставі вказаного, ПАТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 19 січня 2017 року, просило стягнути із ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором від 21 листопада 2007 року у розмірі 26 910,96 дол. США, яка складається із: заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 146,67 дол. США, комісії у розмірі 198,39 дол. США, пені у розмірі 25 565,90 дол. США, штрафу (процентна складова) у розмірі 17,25 дол. США.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року у складі судді Бар'яка А. С. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правовідносини між сторонами припинилися, оскільки заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 квітня 2009 року було достроково стягнуто з відповідача всю заборгованість за кредитним договором від 21 листопада 2007 року.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що звернувшись до суду з вимогою про дострокове стягненням усієї заборгованості за кредитним договором, кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання і після цієї дати у кредитора припиняється право нараховувати проценти за користування кредитом, неустойку та комісію, а вимог по статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання, позивач не заявляв.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цивільним законодавством. При цьому посилається на відповідні правові позиції Верховного Суду України.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, звернувшись у грудні 2008 року з позовом до суду про стягнення всієї заборгованості за кредитним договором від 21 листопада 2007 року (а. с. 52), ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18 ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору, що залишилося поза увагою апеляційного суду.

Крім того, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Проте такі вимоги не заявлялися.

На підставі вказаного, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з позичальника процентів, пені та штрафів за кредитним договором від 21 листопада 2007 року, після стягнення усієї заборгованості за цим договором заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 квітня 2009 року.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають, оскільки суперечать встановленим судом обставинам справи та правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року, у якій Верховний Суд відступив від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 03 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк