АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2018 року м. Чернівці

Справа №718/933/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Лисака І.Н., Яремка В.В.

секретар Ковальчук Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 3 липня 2018 року, (головуючий у 1-й інстанції Масюк Л.О.),

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 9 червня 2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, на підставі якого передано в борг кошти в сумі 6000 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути до кінця 2017 року.

У встановлений строк відповідач свої зобов'язання не виконав, борг не повернув.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 6000 доларів США, що еквівалентно відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 16.04.2018 року 156794 грн 45 коп.; проценти від суми позики (основного боргу) на рівні облікової ставки НБУ за період з 9.06.2014 року по 16.04.2018 року у розмірі 4086,20 доларів США, що еквівалентно 106751 грн та 3% річних за період прострочення зобов'язання з 1.01.2018 року по 16.04.2018 року в розмірі 52,27 доларів США, що еквівалентно 1365 грн 65 коп.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 3 липня 2018 року позов задоволено.

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/794/892/18 Категорія 27

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 6000 доларів США, що станом на 3.07.2018 року у національній валюті становить 157380 грн, три проценти річних за період простроченого зобов'язання в сумі 52,27 доларів США, що станом на 3.07.2018 року у національній валюті становить1371 грн 04 коп., проценти від суми позики (основного боргу) на рівні облікової ставки НБУ за період із 9.06.2014 року по 16.04.2018 року в сумі 4086,20 доларів США, що станом на 3.07.2018 року у національній валюті становить 112427 грн 02 коп., всього разом 10138,47 доларів США, що станом на 3.07.2018 року у національній валюті становить 271178 грн 06 коп.

Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі оплати судового збору в розмірі 3001 грн 07 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням норми матеріального та процесуального права.

Вказує, що сторонами при укладенні договору позики не зазначено валюти зобов'язання, паспортних даних сторін договору, адреси їх проживання, що свідчить про недійсність зобов'язання.

Судом також не враховано вимоги Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», який підлягає застосуванню до правовідносин сторін, відповідно до положень якого надання позики зі сплатою процентів особами, які не є фінансовими установами або суб'єктом підприємницької діяльності не допускається. Крім того, договором не передбачено сплату процентів за користування грошовими коштами. Отже, судом необґрунтовано стягнуто з нього проценти за договором позики.

У порушення вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України судом на підставі показань свідків зроблено висновки про передачу грошей на виконання договору позики у доларах США.

Апелянт просить скасувати рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 3 липня 2018 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав взятих на себе за договорами позики зобов'язань з повернення коштів, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду першої інстанції.

Судом установлено, що 9 червня 2014 року ОСОБА_2позичив у ОСОБА_1 кошти в розмірі 6000 доларів у присутності свідка ОСОБА_3 Позичені кошти зобов'язався повернути до кінця 2017 року (а.с.7).

У встановлений строк позичальник кошти не повернув та добровільно відмовляється виконати своє зобов'язання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З урахуванням наведених положено закону суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли відносини позики і відповідач свої зобов'язання не виконав належним чином.

Предметом договору позики у справі, яка переглядається, є іноземна валюта.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

З розписки вбачається, що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 кошти в розмірі 6000 доларів (без вказівки родових ознак), які зобов'язалась повернути до кінця 2017 року.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, передбачено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Одними з загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин (абзаци перший та другий частини першої статті 7 ЦК України).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

У зв'язку з поширеним використанням доларів США в України склалася усталена ділова практика спрощеного позначення доларів США як «$» та/або «долари» без уточнення країни. Валюти інших країн, що мають назву «долар» уточнюються додатковою вказівкою країни походження такої валюти.

З урахуванням наведених положень закону, суд першої інстанції, проаналізувавши зміст розписки відповідача, встановив валюту позики з урахуванням звичаїв ділового обороту та всіх інших обставин справи у їх сукупності та взаємозв'язку.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що валютою позики є долари Кооперативної Республіки Гаяна.

Також необґрунтованими є посилання апелянта на те, що судом у порушення вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», який підлягає застосуванню до правовідносин сторін, стягнуто проценти за користування коштами, сплату яких не передбачено договором позики.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з частиною 2 статті 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Аналіз зазначених вимог Закону дає підстави для висновку, що договір позики є процентним, оскільки умовами договору не встановлено безпроцентну позику.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, висловленій у постанові від 30 травня 2012 року справа № 6-48цс12, у разі якщо спір виник між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики, то право позикодавця, який не є ні юридичною особою, ні суб'єктом підприємницької діяльності, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг, на отримання від позичальника обумовлених договором позики процентів за користування грошима регулюється ст. ст. 1046-1048 ЦК України, а не вказаним вище Законом.

Отже, відносини, які виникли між фізичними особами на підставі договору позики, регулюються статтями 1046 - 1053 ЦК України і на них не поширюються положення Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Відповідно до статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Встановивши, що ОСОБА_2 у визначений договором позики строк отримані у позику грошові кошти не повернув, суд першої інстанції правильно застосував положення статей 625, 1046-1050 ЦК України і обґрунтовано стягнув із позичальника на користь позикодавця суму позики, проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України (на підставі статті 1048 ЦК України) та фінансової санкції у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми (на підставі статті 625 ЦК України), правильність нарахування яких відповідачем не спростована.

Разом з тим, задовольняючи позов у частині стягнення з відповідача процентів від суми позики, суд першої інстанції у порушення вимог закону стягнув їх у томі числі й поза межами строку дії договору, а саме за період із 9.06.2014 року по 16.04.2018 року в сумі 4086,20 доларів США, що станом на 3.07.2018 року у національній валюті становить 112427 грн 02 коп.

Відповідно до положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з умовами договору позика підлягала поверненню до кінця 2017 року, тобто до 31 грудня 2017 року. Між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Отже, наявні підстави для стягнення з відповідача процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 9.06.2014 року по 31.12.2017 року у розмірі 3825,09 доларів США, що еквівалентно 100342 грн 40 коп., а тому рішення суду в цій частині слід змінити.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про відсутність даних у борговій розписці про те, що кошти передавались, оскільки тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Доводи апелянта про те, що рішення суду у порушення вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України ґрунтується на показах свідків щодо передачі грошей у доларах США на правильність висновків суду не впливають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з урахуванням вимог процесуального закону про взаємозалік судових витрат із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 2690 грн 02 коп. витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 3 липня 2018 року в частині стягнення процентів за користування позикою змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти від суми позики (основного боргу) на рівні облікової ставки НБУ за період з 9.06.2014 року по 31.12.2017 року у розмірі 3825,09 доларів США, що еквівалентно 100342 гривні 40 копійок.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2690 гривень 02 копійки витрат зі сплати судового збору.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 жовтня 2018 року.

Головуючий

Судді: