Рішення

Іменем України

26 вересня 2018 року

смт Краснопілля

справа № 578/470/18

провадження № 2/578/245/18

Краснопільський районний суд Сумської області у складі головуючого судді Косар А.І.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_1в особі представника позивача за договором ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за договором позики, -

Суть питання

У травні 2018 року ОСОБА_1 через свого представниказвернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 06.11.2015 в сумі 25763,85 грн, в тому числі: 15472 грн - заборгованості за договором позики, 8552,89 грн процентів за користування коштами, 1738,96 грн трьох процентів річних.

Вимоги обґрунтовані тим, що 06.11.2015 позивач уклав з відповідачем договір позики грошей, згідно якого передав відповідачу грошові кошти у сумі 900 доларів США з кінцевим строком повернення через два тижні, тобто 20 листопада 2015 року. На підтвердження укладення договору ОСОБА_3 06 листопада 2015 року була власноруч написана розписка про отримання ним від ОСОБА_1 вищевказаної позики у розмірі 900 доларів США. В порушення умов договору позики грошей відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, 16.04.2018 частково повернув борг шляхом перерахування грошових коштів у сумі 8000 грн на рахунок позивача. У звязку з чим за договором позики грошей станом на 22 травня 2018 року у відповідача перед позивачем залишилась заборгованість в розмірі 25763,85 грн, в тому числі: 15472 грн основного боргу, 8552,89 грн процентів за користування коштами, 1738,96460 грн 3-х процентів річних. Дана угода відповідачем не оспорювалась та у порядку, передбаченому Цивільним кодексом України /далі ЦК/, недійсною не визнавалася. У досудовому порядку спір не вирішено.

07.08.2018 ухвалою суду відкрито провадження в даній справі і призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Позиції учасників справи

Сторони у судове засідання не зявилися.

Представник позивача ОСОБА_2 /Ордер Серії СМ № 14 від 29.03.2018/, згідно поданої заяви, просив справу розглянути за його відсутності, при цьому позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не зявилися, то згідно з частиною другою статті 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК/ фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

/ас 35-36, 43-49/

Встановлені обставини та мотиви Суду

Суд встановив, що 06.11.2015 ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 позику у розмірі 900 доларів США, яку ОСОБА_3 зобов'язався повернути не пізніше 20 листопада 2015 року, що підтверджується розпискою /ас 8/. Відповідач у обумовлений строк позику повернув лише частково. Доказів, які б підтверджували відсутність у нього грошових зобов'язань за вказаним договором, суду не надав.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно розрахунку заборгованості (ас 5-7), вбачається, що прострочена заборгованість у сумі 900 доларів США за договором позики від 06.11.2015 не сплачена в повному обсязі.

Згідно з виписки з особового рахунку № 5114 від 16.04.2018 ОСОБА_1, на особовий рахунок сплачено грошові кошти в сумі 8000 грн.

/ас 14/

Основнийборг у сумі 900 доларів США, що еквівалентно 23472 грн станом на 22.05.2018, за вирахуванням перерахованих на особовий рахунок ОСОБА_1 коштів у сумі 8000 грн в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 06.11.2015, складає 15472 грн.

Згідно положення частин першої, третьої статті 626 ЦК, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в статті 3 ЦК. Згідно статті 6 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК). Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно статті 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно зі статтею 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно статей 525 та 526 ЦК зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно частини першої статті 530 ЦК, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 1049 ЦК, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно статті 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК).

Згідно частини першої статті 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

ОСОБА_4 Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 дійшла висновку, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Зазначене підтверджується правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, а положення частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Згідно частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів за користування позикою встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Суд погоджується з розрахунком процентів за користування грошовими коштами згідно ст. 1048 ЦК, наданим позивачем.

Виходячи із оцінки зібраних доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, оскільки відповідач взяті на себе за договором позики зобов'язання не виконав, у передбачений строк борг не повернув, а умови договору не суперечать діючому на час його укладання законодавству, суд вважає необхідним стягнути з відповідача борг за договором позики суму в розмірі 15472 грн та 8552,89 грн процентів за користування позикою, а всього 24024,89 грн, що складає 921,20 доларів США згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на день звернення до суду з позовом.

Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити у порядку, передбаченому статтею 141 ЦПК згідно з Законом України «Про судовий збір» та стягує з відповідача на користь позивача 704 грн 80 коп. судових витрат.

З цих підстав, керуючись стст. 258, 259, 264, 265, 268, 272, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

Ухвалив:

Позов ОСОБА_1в особі представника позивача за договором ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, паспорт серія МВ № 556398, місце реєстрації с. Мозкове, вул. Полісся, буд. 16 Краснопільського району Сумської області на користь ОСОБА_1 921 /девятсот двадцять один/ долар США 20 центів заборгованості за договором позики від 06.11.2015.

В іншій частині позовних вимог відмовити за необгрунтованістю.

Стягнути на користь ОСОБА_1з ОСОБА_3 704 /сімсот чотири/ гривні 80 копійок судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1, зареєстрований за адресою: 4000, АДРЕСА_1.

Представник позивача за договором ОСОБА_2 /Ордер Серії СМ № 14 від 29.03.2018/, зареєстрований за адресою: 40035, АДРЕСА_2.

Відповідач: ОСОБА_5, зареєстрований за адресою: 42444, АДРЕСА_3.

Повне рішення суду складено 04 жовтня 2018 року.

Суддя А. І . Косар