Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 175/673/16-ц

провадження № 61-19408св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Новоолександрівська сільська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області,

представник відповідача - ОСОБА_6,

треті особи: ОСОБА_7, Дніпропетровська регіональна філія державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», Реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року у складі судді Реброва С. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2017 року в складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5, Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (далі - Новоолександрівська сільська рада), треті особи: ОСОБА_7, Дніпропетровська регіональна філія державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі - Дніпропетровська регіональна філія ДП «Центр державного земельного кадастру»), Реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції, про визнання недійсним акту на право приватної власності на землю.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що в провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа № 2-175/1142/14 за позовом ОСОБА_5 до її чоловіка ОСОБА_7, Новоолександрівської сільської ради, виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання рішення незаконним та скасування державного акту. Зокрема, ОСОБА_5 просив знести об'єкти нерухомості, які побудовані на земельній ділянці ОСОБА_7 та є спільною сумісною власності ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Зазначений спір виник з приводу користування її чоловіком належною йому земельною ділянкою площею 0,1548 га, що розташована на АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 стверджувала, що ОСОБА_5 звернувся до суду із зазначеним позовом як власник суміжної земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою ОСОБА_7 Право власності ОСОБА_5 підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданим Новоолександрівською сільською радою 18 жовтня 2001 року.

Позивач вважала вказаний державний акт незаконним, оскільки зазначені в ньому відомості є недостовірними та безпідставними.

Зокрема, стверджувала, що ОСОБА_5 07 квітня 1998 року придбав свою земельну ділянку без зміни її меж у ОСОБА_8, яка, у свою чергу, успадкувала її після смерті ОСОБА_9, який отримав її у власність на підставі рішення Новоолександрівської сільської ради від 30 листопада 1994 року.

На час оформлення права власності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на земельну ділянку діяла Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди), затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року № 28. Ця Інструкція вимагає встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) під час складання державних актів; межі наданих (переданих) земельних ділянок переносяться в натуру (на місцевість) і закріплюються межовими знаками, а межі ділянок, що знаходяться у власності та користуванні і проходять по визначених в натурі контурах, звіряються з наявними планами ділянок; при відсутності плану проводиться зйомка зовнішніх меж земельної ділянки, встановлюються суміжні власники землі і землекористувач, за участю останніх складається протокол, в якому докладно описується розташування меж на місцевості.

Позивач стверджувала, що за участі її чоловіка ОСОБА_7 як землекористувача та власника суміжної земельної ділянки жодних протоколів щодо меж земельної ділянки ОСОБА_9 та в подальшому ОСОБА_8 не складалося; акт встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_9 від 30 січня 1995 року містить недостовірну інформацію про його підписання ОСОБА_7 Зокрема, станом на 30 січня 1995 року ОСОБА_7 не був користувачем земельної ділянки, його прізвище в акті встановлення меж земельної ділянки зазначено неправильно: «ОСОБА_7» замість «ОСОБА_7», а підпис в цьому акті не є підписом ОСОБА_7

При цьому ОСОБА_4 посилалася на те, що станом на дату видачі ОСОБА_5 державного акту на право приватної власності на землю діяла Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43. Відповідно вимог згаданої Інструкції складання державного акту на право власності на земельну ділянку або переоформлення правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками. Позивач вважала, що в порушення вимог Інструкції, під час складання державного акту на право приватної власності на землю на ім'я ОСОБА_5 не проводилося відновлення меж земельної ділянки, яку він набував у власність.

Крім того, у позовній заяві зазначено, що державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий 18 жовтня 2001 року Новоолександрівською сільською радою ОСОБА_5 ймовірно підписаний заступником голови сільської ради, хоча згідно з вимогами Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, державний акт мав підписуватися головою органу місцевого самоврядування. У зв'язку з цим ОСОБА_4 вважала, що виданий ОСОБА_5 державний акт на право власності на земельну ділянку підписаний неповноважною особою.

Право на звернення з цією позовною заявою ОСОБА_4 мотивувала тим, що земельна ділянка, приватизована її чоловіком, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набута у власність у період шлюбу. Посилаючись на статтю 155 ЗК України, позивач стверджувала, що оспорюваний державний акт на право приватної власності на землю порушує її права як власника земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності.

На підставі викладеного просила визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий Новоолександрівською сільською радою 18 жовтня 2001 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на приватної власності на землю за № 7740.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельну ділянку на АДРЕСА_1 чоловік позивача ОСОБА_7 отримав безоплатно в приватну власність у 1998 році, використавши право громадянина на приватизацію, у зв'язку із чим ця земельна ділянка не є спільним майном подружжя. При цьому позивач не надала доказів існування будівель на цій земельній ділянці та доказів права власності її чи її чоловіка на ці будівлі. У зв'язку з викладеним суд першої інстанції вважав, що права ОСОБА_4 не порушено.

Крім того, у рішенні зазначено, що ОСОБА_5 набув земельну ділянку у власність у передбаченому законом порядку.

Із зазначеними висновками суду першої інстанції також погодився апеляційний суд.

Водночас суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_4 звернулася з позовом після спливу строків позовної давності, оскільки право власності у ОСОБА_5 на земельну ділянку виникло раніше, ніж у ОСОБА_7, тому про розмір та межі земельної ділянки ОСОБА_5 ОСОБА_7 та його дружині ОСОБА_4 було відомо з моменту оформлення державного акту на земельну ділянку, тобто з 1998 року. Також доказом того, що ОСОБА_4 та її чоловік були обізнані про існування державного акта, межі та розмір земельної ділянки ОСОБА_5, свідчить факт звернення ОСОБА_7 в 2011 році до суду із зустрічною позовною заявою, зокрема, про скасування державного акта на землю, що належить ОСОБА_5, в задоволенні якого відмовлено.

Разом із тим, суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити в задоволенні позову по суті у зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що, суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову з підстав недоведеності існування будівель на земельній ділянці ОСОБА_7, не врахував, що таким доказом є будівельний паспорт. Існування зазначених об'єктів нерухомості визнає також відповідач та його представник. При цьому реєстрація права власності на збудований на земельній ділянці будинок та споруди неможлива у зв'язку з тривалими судовими процесами з приводу меж земельних ділянок.

У касаційній скарзі також зазначено, що суди, посилаючись на відсутність доказів права власності позивача на об'єкти нерухомості, що розташовані на земельній ділянці її чоловіка, не врахували положень частини третьої статті 331 ЦК України, згідно з якою до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Таким чином попри відсутність реєстрації права власності на будинок існує спільна сумісна власність позивача та ОСОБА_7 на будівельні матеріали. Ці матеріали є невід'ємною частиною будинку, їх переміщення на іншу частину ділянки неможливо.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому серед іншого просив знести розташовані на земельній ділянці ОСОБА_7 будівлі, порушується її право як власника об'єкта спільної сумісної власності.

У травні 2017 року ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу.

У запереченнях ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_6, посилаючись на обставини, яким суди мотивували оскаржувані судові рішення, просив відмовити в задоволенні касаційної скарги.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що рішенням Новоолександрівської сільської ради від 30 листопада 1994 року земельна ділянка на АДРЕСА_1 площею 1700 кв.м передана ОСОБА_9 Згідно з планом земельної ділянки, що надається у приватну власність ОСОБА_9 зазначена земельна ділянка розміром 36,0 м х 48,4 м має рівні кути із межами: від А до Б - землі Новоолександрівської сільської ради, від Б до В - землі ОСОБА_7, від В до Г - землі ОСОБА_11 від Г до А - землі ОСОБА_12

Після смерті ОСОБА_9 згадану земельну ділянку успадкувала ОСОБА_8, про що отримала свідоцтво про право власності за заповітом від 21 лютого 1998 року. 12 березня 1998 року ОСОБА_8 отримала державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2. Відображений в державному акті план зовнішніх меж земельної ділянки свідчить про те, що земельна ділянка має ті ж самі межі та розмір, що й у попереднього власника.

07 квітня 1998 року ОСОБА_8 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки.

18 жовтня 2001 року ОСОБА_5 отримав державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку серії НОМЕР_1. Згідно з планом зовнішніх меж земельної ділянки, відображеному в цьому державному акті, земельна ділянка має розмір 36,0 м х 48,4 м, рівні кути із межами: від А до Б - землі Новоолександрівської сільської ради, від Б до В - землі ОСОБА_7, від В до Г - землі ОСОБА_11, від Г до А - землі ОСОБА_13

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 від 07 грудня 1998 року, виданого на підставі рішення виконкому Новоолександрівської міської ради від 18 листопада 1998 року № 90/6, чоловік позивача ОСОБА_7 отримав у приватну власність земельну ділянку, яка розташована на АДРЕСА_1. Зазначену земельну ділянку ОСОБА_7 отримав у власність у порядку безоплатної приватизації.

Отримана ОСОБА_7 земельна ділянка є суміжною із земельною ділянкою ОСОБА_5

Між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 існують спори з приводу користування належними їм земельними ділянками.

Зокрема, 31 серпня 2011 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, третя особа: Новоолександрівська сільська рада, про визнання противоправним рішення Новоолександрівської сільської ради, зобов'язання вчинити дії, визнання противоправним та скасування рішення Новоолександрівської сільської ради, визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_7 та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, Новоолександрівської сільської ради, третя особа: Дніпропетровський районний відділ земельних ресурсів Дніпропетровського району Дніпропетровської області, про встановлення права приватної власності на земельну ділянку у межах, що визначені державним актом на право приватної власності на землю, зобов'язання вчинити певні дії, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_5

Згаданим рішенням у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено в зв'язку зі спливом строку позовної давності, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 - у зв'язку з недоведеністю обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦПК України 2004 року).

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Як уже зазначалося, ОСОБА_4, посилаючись на положення зазначеної статті, стверджувала, що оспорюваний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку порушує її права як власника суміжної земельної ділянки, яку приватизував її чоловік ОСОБА_7 та яка є об'єктом спільної сумісної власності.

Встановивши, що належна ОСОБА_7 земельна ділянка не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки він набув її у власність шляхом реалізації права громадянина на безоплатну приватизацію, суди першої та апеляційної інстанцій, дійшли правильного висновку про відсутність порушень прав позивача щодо володіння, користування чи розпорядження цією земельною ділянкою у зв'язку з тим, що вона не є її власником.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положення аналогічного змісту містить і частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першої статті 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Право власності особи може бути захищено лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання.

Розглядаючи спір по суті, суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися та врахували положення зазначених норм, оцінили надані позивачем докази на підтвердження права власності на будівлі, що розташовані на земельній ділянці ОСОБА_7, та дійшли висновків про недоведеність позовних вимог ОСОБА_4

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Докази та обставини, на які посилалася ОСОБА_4 в касаційній скарзі висновків судів не спростовують. До того ж ці докази та обставини були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень Верховного Суду.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик