Справа № 570/3164/18
Номер провадження 2/570/1274/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2018 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю секретаря судових засідань Дзюбишиної І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне (в порядку спрощеного позовного провадження та в порядку заочного розгляду) цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійснені права користування будинковолодінням шляхом зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що на праві приватної власності їй належить житловий будинок АДРЕСА_1. В цьому помешканні зареєстрована відповідачка. Але вона не проживає в будинку з 2014 року. Покликаючись на положення ст. 391 ЦК України позивачка просить суд задоволити заявлений позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійснені права користування будинковолодінням шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Позивачка позов підтримала та пояснила про обставини, що описані вище. Пояснила, що відповідачка виїхала до Італії, там проживає на даний час. Додала, що відповідачка не надає та не надавала допомоги на утримання будинку, не користується будинком з 2014 року. Останній раз в 2015 році провідала позивачку, коли приїздила в Україну. Добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає. Зважаючи на це просить суд задоволити заявлений позов.

Відповідачка не з'явилася в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідачка є належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідачка мала можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без її участі. Відзив не подала.

Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення заочного розгляду справи.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

В цьому помешканні зареєстрована відповідачка. Але вона не проживає в будинку з 2014 року. Спільне господарство не ведеться.

Про цю обставину повідомила суду позивача. Про вищезазначене підтвердили свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5

В судовому засіданні були підтверджені обставини того, що позивачка та відповідачка були членами сім'ї.

Як вже зазначалося, з 2014 року відповідачка залишила будинок позивачки, та проживає за межами України. Місце її проживання позивачці не відоме.

З цього часу відповідачка лише в 2015 року один раз відвідала позивачку, а після цього жодного разу не відвідувала будинок позивачки, не користувалася ним. Вона не сплачує будь-які кошти за житлово-комунальні послуги; не приймала участь в утриманні будинку іншим способом. Вона не веде з позивачкою спільне господарство, вони не пов'язані спільним побутом.

За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Таким чином на підставі статті 107 ЖК України відповідачка втратила право на користування будинком, що належить позивачці, оскільки вибула на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.

Правовий зміст права користування жилим приміщенням не є тотожним змісту поняття реєстрації місця проживання особи.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання.

Частина 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлює, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, є підстави визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням позивачки.

При цьому права відповідачки не будуть порушені. Адже вона забезпечена житлом за іншим місцем проживання.

Розглянувши справу в межах заявлених позивачкою вимог та зазначених і доведених обставин суд вважає, що позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягає до задоволення.

В той же час не підлягають до задоволення решта заявлених позовних вимог - про зняття відповідачки з реєстраційного обліку.

На даному етапі суд не має підстав для постановлення рішення ще й про зняття відповідачки з реєстраційного обліку, оскільки зняття особи з реєстраційного обліку провадиться за рішенням суду в разі визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані в тому числі й зі зняттям з реєстрації місця проживання. Положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Так, згідно до абзацу 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

В разі, коли відповідний державний орган не проведе відповідні дії із зняття відповідача з реєстраційного обліку, то в даному випадку у позивача виникне право на звернення до суду з позовом щодо неправомірності таких дій. Крім того, позивач серед відповідачів не зазначив відповідний державний орган, який відповідає за реєстрацію чи зняття з реєстрації громадян. А покладання на такий орган певних обов'язків без залучення до судового розгляду уповноваженого представника буде суперечити нормам ЦПК України.

Суд не може постановити рішення щодо тих правовідносин, які ще не настали. Звернення до суду має бути зумовлене наявністю вже порушених прав, свобод чи інтересів, на захист яких звертається особа. У зв'язку з цим визнання будь-якого права на майбутнє буде безпідставним та необґрунтованим. Тому решта позовних вимог не підлягає до задоволення як безпідставно заявлені.

Позивачка покликалася на положення ст. 391 ЦК України як правову підставу для задоволення позовних вимог.

Проте в даному випадку доречним є застосування положень ст. 107 ЖК України, і при цьому суду не потрібно обґрунтовувати правову позицію ч.2 ст. 405 ЦК України чи ст. 391 ЦК України.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами врегульований ст. ст. 141, 142 ЦПК України.

При цьому враховується наступне. Позивачка не заявила про те, щоб понесені нею судові витрати були стягнуті з відповідачки на її користь. Адже кожна із сторін має право розпоряджатися своїми правами на власний розсуд. І в даному випадку позивачка не бажає відшкодовувати понесені нею судові витрати. А суд не може прийняти рішення, вийшовши за межі заявлених позивачкою вимог. Таким чином понесені позивачкою судові витрати залишаються покладеними на неї ж.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійснені права користування будинковолодінням шляхом зняття з реєстраційного обліку - задоволити частково.

Визнати ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий 31.07.2015 р. Рівненським РВ УДМС України в Рівненській області) такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 власником якого є ОСОБА_2.

В задоволенні решти заявлених позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Позивач має право подати апеляційну скаргу на рішення суду до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або безпосередньо до Рівненського апеляційного суду. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Красовський О.О.

Повне рішення суду складене 16.10.2018 року