Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 753/12222/16-ц

провадження № 61-7207св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП БАНК»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник відповідачів - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року у складі судді Даниленка В. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 7 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Волошиної В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі -

ПАТ «ОТП Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якому просило стягнути з останніх у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 44 554, 11 доларів США, що еквівалентно 1 132 180, 75 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору

від 17 січня 2006 року, укладеного між АКБ «Райффайзенбанк Україна» правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 57 000 доларів США на умовах, визначених договором, зі строком повернення до 17 січня 2021 року. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором поруки, укладеним того ж дня між банком і ОСОБА_4 (у подальшому прізвище змінено на ОСОБА_4). Неналежне виконання умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка станом на 21 квітня 2016 року склала 44 554, 11 доларів США, що еквівалентно 1 132 180, 75 грн. Досудові вимоги про погашення заборгованості від 4 травня 2016 року ані боржником, ані поручителем не виконані. У зв'язку з наведеним позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором 44 554, 11 доларів США, що еквівалентно 1 132 180, 75 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли зобов'язання, що випливають з кредитного договору. Оскільки боржник виконував обов'язки, покладені кредитним договором, неналежним чином, кредитор має право на стягнення коштів у судовому порядку як із позичальника, так і з поручителя. Доводи відповідачів щодо відсутності доказів на підтвердження факту видачі кредиту, ненадання позивачем належного розрахунку заборгованості, а також те, що відповідачі не підписували додаток № 2 до кредитного договору, були спростовані у судовому засіданні.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 7 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позичальником належним чином не виконувались зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів, у зв'язку із чим виникла заборгованість. Поручитель свої зобов'язання за договором поруки також не виконав, тому наявна заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку.

У касаційній скарзі, поданій 27 листопада 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено процесуальний закон, оскільки, за наявності апеляційної скарги на ухвалу суду про відкриття провадження, судом було ухвалено рішення по суті позовних вимог. Крім того, судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про проведення почеркознавчої експертизи. Вказане клопотання було залишено поза увагою і апеляційним судом.

Касаційна скарга також містить посилання на ту обставину, що виписки по поточному рахунку та розрахунок заборгованості, на які посилається апеляційний суд, є внутрішньобанківськими документами, та не можуть вважатись належними та допустимими доказами.

Крім того, заявник зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження факту отримання кредиту, що позбавляло суд можливості встановити дату видачі кредиту та суму коштів, яка була видана.

ОСОБА_4 зауважує, що у зв'язку із направленням позивачем на адресу ОСОБА_3 досудової вимоги від 1 березня 2013 року, ним було змінено строк виконання зобов'язань, зазначивши днем остаточного погашення всіх сум на тридцятий день з дати направлення даної вимоги, а саме - 31 березня 2013 року. Тому, строк позовної давності, на переконання заявника, повинен обчислюватись, починаючи з 1 квітня 2014 року.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 17 січня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого відповідно до статті 1 Статуту є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 57 000 доларів США, які позичальник зобов'язалася повернути до 17 січня 2021 року щомісячними платежами зі сплатою фіксованої процентної ставки розмірі 11% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 січня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого відповідно до статті 1 Статуту є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4, укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань за кредитним договором.

18 січня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 був укладено додатковий договір № 1 до договору поруки у зв'язку із зміною прізвища ОСОБА_4 на ОСОБА_4.

17 січня 2006 року ОСОБА_3 підписано додаток № 2 до кредитного договору, згідно з яким позичальник просить видати їй кредит у сумі 57 000 доларів США шляхом перерахування на поточний рахунок НОМЕР_1, відкритий в Русанівському відділенні Райффайзенбанк Україна на її ім'я.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, станом на 21 квітня 2016 року утворилася заборгованість, у зв'язку з чим, 4 травня 2016 року на адресу позичальника та поручителя були направлені вимоги про дострокове повернення кредитної заборгованості у розмірі 44 554,11 доларів США, яка складається із суми кредиту 36 746,72 доларів США та несплачених у період з 17 травня 2014 року по 20 квітня 2016 року процентів за користування кредитом у сумі 7 807,39 доларів США, які залишилися без реагування.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Між банком та позичальником було погоджено графік погашення заборгованості щомісячними платежами.

Разом із тим, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж на погашення тіла кредиту позичальником було внесено 16 січня 2015 року, а останній платіж на погашення процентів внесено 14 квітня 2016 року. Розміри щомісячних платежів не відповідали розміру, погодженому сторонами у графіку погашення заборгованості.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 1.9.1 частини № 2 кредитного договору сторони погодили, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх боргових та інших зобов'язань за кредитним договором.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність у банку права вимагати від позичальника дострокового повернення всієї кредитної заборгованості та несплачених процентів, які розраховані за період з 17 травня 2014 року по 20 квітня 2016 року.

Частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

За змістом укладеного з ОСОБА_4 договору поруки, він несе солідарну відповідальність з боржником за неповернення кредитної заборгованості (пункт 1.2. договору поруки).

Правильно застосувавши наведені норми матеріального права з урахуванням встановлених обставин та умов укладених між сторонами договорів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав стягнення кредитної заборгованості з відповідачів, як з позичальника і поручителя, у солідарному порядку.

Доводи касаційної скарги щодо ненадання позивачем належного розрахунку заборгованості, неврахування всіх внесених позичальником платежів на погашення заборгованості, зокрема 30 000 доларів США 17 березня 2006 року спростовуються встановленими судом обставинами та дослідженими під час розгляду справи доказами.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, висновки якого перевірено апеляційним судом, встановив, що на підтвердження розміру заборгованості надані: виписка по поточному рахунку НОМЕР_1, на який позичальником вносилися грошові кошти для погашення кредитної заборгованості, та детальний розрахунок заборгованості, із зазначенням щомісячних сум нарахованих відсотків, та щомісячних сум, внесених позичальником на погашення, як тіла кредиту, так і відсотків за користування кредитом, із зазначенням дати сплати.

При цьому, на підтвердження заперечень щодо розрахунку заборгованості відповідачами не були надані докази погашення заборгованості за кредитним договором, не наведено альтернативного, наданому позивачем, розрахунку заборгованості, не конкретизовано, які саме здійсненні позичальником платежі на погашення кредитної заборгованості не були враховані позивачем; не надано квитанції про внесення на поточний рахунок 30 000 доларів США, в якій було б зазначено, що вказані грошові кошти внесені саме на погашення кредитної заборгованості.

Суди дали належну оцінку виписці з поточного рахунку НОМЕР_1, з якого вбачається, що ОСОБА_3 користувалася вказаним поточним рахунком, знімаючи грошові кошти готівкою протягом березня 2006 року - грудня 2007 року.

Заперечуючи проти розміру заборгованості, відповідач мав право та процесуальну можливість заявити клопотання про призначення відповідної судової експертизи для спростування доводів позивача, разом з тим, під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції не скористався.

Посилання у касаційній скарзі на те, що судами були проігноровані його клопотання про призначення почеркознавчої та судово-економічної експертизи, спростовуються матеріалами справи, які не містять таких клопотань, не зафіксовані такі клопотання і у журналах судових засідань.

Доводи касаційної скарги, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки 01 березня 2013 року банком була направлена позичальнику досудова вимога про дострокове повернення кредиту, є аналогічними доводам апеляційної скарги, які належним чином перевірені апеляційним судом і з висновками якого погоджується колегія суддів.

Так, судом установлено, що 1 березня 2013 року банк направляв ОСОБА_3 досудову вимогу, згідно з якою вимагав впродовж 30 календарних днів з дати відправлення банком цієї вимоги сплатити суму кредиту у розмірі 42 166,57 доларів США та суму процентів за користування кредитом в розмірі 1 432,15 доларів США.

У вимозі було зазначено, що за умови погашення простроченої заборгованості протягом 30 календарних днів з дати відправлення банком цієї вимоги, ця вимога втрачає свою чинність.

Станом на 1 березня 2013 року прострочена заборгованість за тілом кредиту становила 1032,09 доларів США, та 1 432,15 доларів США - за процентами.

27 лютого 2013 року ОСОБА_3 було внесено на поточний рахунок 300 доларів, а 4 березня 2013 року внесено 1700 доларів США.

Таким чином, позичальником вчинені дії на погашення простроченої заборгованості, що свідчить про визнання нею свого боргу.

За таких обставин та відповідно до частини першої статті 264 ЦК України позовна давність була перервана, а досудова вимога втратила чинність.

Посилання у касаційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в силу ухвалення ним рішення при наявності апеляційної скарги на ухвалу судді про відкриття провадження у справі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки апеляційна скарга на ухвалу судді про відкриття провадженні у справі була подана ОСОБА_4 17 травня 2017 року - у день ухвалення судом рішення у справі та після початку судового розгляду, та з порушенням встановлених законом строків на апеляційне оскарження ухвали суду.

Доводи відповідача, викладені у касаційній скарзі, висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують, на законність ухвалених ними рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судами неповно і неправильно.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим і апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин і знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, ухвалені ними рішення відповідають критеріям законності і обґрунтованості.

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції узгоджуються та не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) та у постанові від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18).

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 7 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик