Справа № 219/5668/18
Провадження № 2/219/2006/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

судді Павленко О.М.,

за участі секретаря Брагіної М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, треті особи - Служба у справах дітей Бахмутської райдержадміністрації Донецької області, Служба у справах дітей Часовоярської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1), звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2), в якому просить визнати відповідача та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що їй на праві приватної власності належить квартира по вул. Центральна (Комсомольська), 2/37 в м. Часів Ярі на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Часів-Ярської державної нотаріальної контори 11.04.2013, зареєстровано в реєстрі за номером 252. В зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі, які вже більше трьох років не мешкають за вказаною адресою, оскільки в 2015 році виїхали за межі країни. Відповідач ОСОБА_2 є невісткою позивача та матір'ю ОСОБА_3 Між позивачем та відповідачем немає домовленості про збереження за ними права користування квартирою. Відповідач має бажання припинити свою реєстрацію та реєстрацію свого сина в квартирі позивача, але не може надати органу з реєстрації місця проживання паспорт громадянина України, що, відповідно до діючого в Україні законодавства, робить неможливим здійснення зняття з реєстрації в добровільному порядку. Зняття з реєстрації в квартирі позивача не порушує прав малолітнього ОСОБА_3, так як він фактично проживає за іншою адресою, але подальша формальна його реєстрація є порушенням прав позивача, як власника. У звязку з чим ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду з вказаною позовною заявою.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 червня 2018 року вказану справу було призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні, а також залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Часовоярської міської ради Донецької області.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 серпня 2018 року до участі у справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Бахмутської райдержадміністрації Донецької області.

Позивач ОСОБА_1 та її представник за довіреністю від 31.05.2018 ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, в матеріалах справи міститься заява позивача, в якій вона просила розгляд справи проводити без її участі та участі її представника, на позовних вимогах наполягала та просила їх задовольнити у повному обсязі (а.с.31).

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася. Разом з тим, на електрону адресу суду надійшла заява від ОСОБА_2 про розгляд справи за його відсутності, зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає та не заперечує проти їх задоволення. Разом із заявою надіслала копію свого паспорта, в якій стоїть печатка про її реєстрацію із сином ОСОБА_3 у м. Надим РФ (а.с.34-38, 39).

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Часовоярської міської ради Донецької області у судове засідання не зявився, 27.09.2018 надійшла заява від начальника служби ОСОБА_5, в якій зазначила, що у звязку із зміною повноважень служби згідно нової редакції положення про службу від 29.06.2017 № 6/87-761, вважає, що у це питання відноситься до компетенції Служби у спрвах дітей Бахмутської РДА (а.с.83).

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Бахмутської райдержадміністрації Донецької області ОСОБА_6, яка діє на підставі довіреності від 28.03.2018, у судове засідання також не зявилася, 1.10.2018 надала заяву про проведення розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала (а.с.89).

З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на праві приватної власності ОСОБА_1 належить двокімнатна квартира, загальною площею 43,9 кв.м, яка розташована за адресою: м. Часів Яр Донецької області, вул. Комсомольська (нині Центральна)АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.04.2013, посвідченого державним нотаріусом Часів-Ярської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрованого за № 252 (а.с.7-8), що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2278700 від 11.04.2013 (а.с.9).

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, є невісткою та відповідно онуком позивача ОСОБА_1, що підтверджується наданими документами (свідоцтво про народження її сина ОСОБА_8 від 1.10.1987, свідоцтво про шлюб між ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_2 від 10.03.2012, свідоцтво про народження ОСОБА_3 від 27.06.2012 (а.с.15-17).

За даними довідки Часовоярської міської ради № 1944 від 29.05.2018, за адресою: АДРЕСА_3, зареєстровано 2 особи: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.18). Відомості про реєстрацію відповідача за вищевказаною адресою також підтверджується довідкою Часовоярської міської ради від 14.06.2018 № 02-57/574, яка надійшла на запит суду 21.06.2018 та печаткою у паспорті відповідача серії ВК 902386 (а.с.12, 26).

З акту ТОВ «Квартал м. Часів Яр» від 29.05.2018 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, але фактично не проживають за місцем реєстрації з лютого 2015 року (а.с.19).

Разом з тим, згідно копії паспорт ОСОБА_2 серії ВК 902386, виданого 20.04.2012 Артемівським МВ ГУ МВС України в Донецькій області, на стор.13, 15 стоять печатки УФМС Росії по Ямало-Ненецькому автономному округу про дозвіл на тимчасове проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також печатка про реєстрацію за місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_6 від 10.07.2018 на стор. 14 (а.с.34-38). Крім того, в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про реєстрацію за місцем перебування № 2456 (форма № 3), згідно якого ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований за місцем перебування за адресою: АО Ямало-Ненецький, АДРЕСА_4 на строк з 28.08.2018 по 27.08.2019 (а.с.75).

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

За правилами ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Спір виник між позивачем, як власником квартири, та її невісткою з малолітнім онуком.

Право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_9 за місцем реєстрації, за адресою: АДРЕСА_5, з лютого 2015 року не проживають.

Як вбачається з листа т.в.о. начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції ОСОБА_10 (від 9.10.2018 № 29533/201/01-2018) згідно обліків Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_2 з приводу чинення їй перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення її до квартири за адресою: АДРЕСА_6, не зверталася (а.с.98).

Відповідно до листа КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» від 10.08.2018 № 4305, громадянка ОСОБА_2 в період 2015-2018 за стаціонарною допомогою не зверталася, у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі листків (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, медична документація в реєстратурі відсутня, на психоневрологічному обліку на перебуває, та заданими архіву не числиться (а.с.61).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підставі своїх вимог.

Крім того, згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з лютого 2015 року, нею не користується, витрати, пов'язані з утриманням квартири та оплатою комунальних послуг, відповідач не сплачує, а тому суд визнає ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України суд, -

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом 30-ти днів з моменту його проголошення, а відповідачем - в той же строк, але з моменту отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя -

Суддя: О.М.Павленко