Справа № 462/5458/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2018 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Палюх Н.М.

при секретарі Колобич О.О.

з участю представників позивача ОСОБА_1.М., ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про визнання договору поруки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 17.11.2017р. звернулася в суд з позовом до відповідачів, у якому просить визнати недійсним договір поруки, укладений 08.09.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08.04.2010 року між ОСОБА_3 та нею - ОСОБА_5, було укладено договір позики на суму 50 000 доларів США під 30% річних (2,5% місячних), на підтвердження якого позикодавцю ОСОБА_3 нею була надана розписка. Оскільки зобовязання за вищезазначеною розпискою не було повністю погашено, ОСОБА_3 змусив її скласти ще одну розписку від 08.02.2013 року на суму, що складала частину неповернутого боргу та проценти за попередньою розпискою. Фактично гроші при укладенні цієї розписки від 08.02.2013 року не передавались. Так само на продовження позикових відносин вона була змушена ОСОБА_3 скласти розписку від 08.07.2014 року, яка також складала частину неповернутого боргу та проценти за попередніми розписками. Грошові кошти у сумі 150 000 доларів США 08.07.2014 року насправді передані не були. У липні 2017 року ОСОБА_3 предявлено позов до неї та ОСОБА_6, яким позивач просить Франківський районний суд м. Львова стягнути з ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 4 079 875,84 грн. (чотири мільйони сімдесят девять тисяч вісімсот сімдесят пять гривень вісімдесят чотири копійки) на підставі розписки від 08.07.2014 року та стягнути солідарно з неї та ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 1 000 грн. (тисяча гривень) на підставі договору поруки, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3Є 08 вересня 2014 року.Саме з цих обставин їй стало відомо про договір поруки укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 08 вересня 2014 року, дійсність якого вона заперечує. Стверджує, що договір поруки від 08 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є фіктивним, оскільки його метою є лише зміна підсудності, тобто можливість позивача застосувати ч.1 ст. 113 Цивільного процесуального кодексу України та предявити позов не в межах територіальної підсудності відповідно до її місця проживання, а до Франківського районного суду м. Львова за місцем проживання ОСОБА_6 Крім цього, про те, що договір поруки укладений 08 вересня 2014 року між ОСОБА_3Є та ОСОБА_6 є фіктивним свідчить те, що вона не знайома із своїм поручителем. Фактично, ОСОБА_6 поручилась за виконання зобовязання незнайомої особи, що є незрозумілим з точки зору доцільності вчинення такого правочину для ОСОБА_6 Також дивною є та обставина, що відповідальність поручителя ОСОБА_6 за договором поруки від 08 вересня 2014 обмежується 1 000 грн. (однією тисячею гривень), в той час як сума основного зобовязання складає 150 000 доларів США (сто пятдесят тисяч доларів США). Станом на 08 вересня 2014 року сума поруки більш ніж у 1923 рази перевищує суму основного зобовязання, а станом на момент подання позову - у 3998 разів. Така неспіврозмірність дуже чітко вказує, що договір поруки укладався не з метою настання реальних правових наслідків, що обумовлені цим договором, та те, що сторони мали на меті аж ніяк не задоволення інтересів кредитора ОСОБА_3 у випадку невиконання нею зобовязання, що підтверджує фіктивність цього договору.

В судовому засіданні позивачка та її представники - ОСОБА_1, ОСОБА_2 позов підтримали, дали пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та доповнили, що укладення договору поруки покладає додаткові обовязки на позивачку, оскільки відповідно до ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Статтею 557 ЦК України передбачено, що боржник, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, повинен негайно повідомити про це поручителя. Поручитель, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, у зв'язку з ненаправленням йому боржником повідомлення про виконання ним свого обов'язку, має право стягнути з кредитора безпідставно одержане або пред'явити зворотну вимогу до боржника. Необізнаність ОСОБА_5 про наявність поручителя створює додатковий ризик для неї зважаючи на те, що виконавши вимоги за оспорюваного договором ОСОБА_6 має усі права кредитора, в тому числі зворотної вимоги до боржника. Наслідок укладення оспорюваного договору поруки - штучне обєднання позовних вимог та предявлення позову про стягнення заборгованості за договором позики не в межах територіальної підсудності відповідно до місця проживання ОСОБА_5, а до Франківського районного суду м. Львова за місцем проживання ОСОБА_6, порушує процесуальні права позивачки. Крім цього, так зване виконання зобов»язання ОСОБА_6 перед ОСОБА_3 є фіктивним. Це підтверджується доказами, які додані до позовної заяви та вказують на те, що ОСОБА_6 є «професійним відповідачем» у кількох справах та діє за схожою схемою. Ствердили, що відповідачка ОСОБА_7 навмисно в грудні 2018р. виконала фіктивно укладений договір поруки, повернувши ОСОБА_3 борг у сумі 1000 грн., та знищила оригінал оспорюваного договору для того, щоб унеможливити в подальшому проведення його експертизи, оскільки як адвокат розуміла, що таке клопотання буде заявлено позивачкою в цьому процесі. За наведеного просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечив, покликаючись на доводи викладені у відзиві на позовну заяву і запереченні та зазначив, що він надав ОСОБА_5 кошти в сумі 4 079 875,84 грн. про що остання написала розписку 08.07.2014 року. На неодноразові прохання повернути борг позивачка не реагувала, а тому він звернувся до ОСОБА_6 про надання правововї допомоги щодо оформлення позовної заяви про стягнення з ОСОБА_5 боргу. При розмові з ОСОБА_6 вона запропонувала йому укласти договір поруки на суму 1000 грн. та пояснила, що такий договір потрібно укласти для вирішення справи, на що він погодився. У липні 2017 року ним предявлено позов до ОСОБА_5 та ОСОБА_6А про стягнення з ОСОБА_5 заборгованість у розмірі (чотири мільйони сімдесят девять тисяч вісімсот сімдесят пять гривень вісімдесят чотири копійки) на підставі розписки від 08.07.2014 року та стягнення солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 1 000 грн. (тисяча гривень) на підставі договору поруки, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 08.09.2014 року. 28 грудня 2017 року ОСОБА_6 на виконання умов Договору поруки від 08.09.2014 року було повністю сплачено йому суму боргу у розмірі 1000,00 грн. (одна тисяча гривень). Після виконання договору поруки, ОСОБА_6 попросила його повернути їй оригінал оспорюваного договору що він і зробив. За наведеного просить в позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 проти позову заперечив, покликаючись на доводи викладені у відзиві на позовну заяву і запереченні та зазначив, що позовні вимоги є безпідставними з огляду на наступне. Так, при подачі позовної заяви позивачка, як підставу для визнання недійсним Договору поруки від 08 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, вказує на фіктивність даного правочину та вважає, що метою укладення даного договору поруки є лише зміна підсудності, тобто можливість позивача застосувати ч. 1 ст. 113 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017 року) та предявити позов про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 боргу за борговою розпискою від 08.07.2014 року не в межах територіальної підсудності відповідно до місця проживання ОСОБА_5, а до Франківського районного суду м. Львова за місцем проживання ОСОБА_6 Крім цього, на думку позивачки, це безпосередньо порушує її процесуальні права, а також у випадку задоволення позову Франківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 боргу за борговою розпискою, ОСОБА_6 буде мати змогу предявити регресну вимогу до ОСОБА_5 щодо стягнення суми за договором, який оспорюється. Однак, положення статті 113 ЦПК України містять альтернативу підсудність щодо вибору одного з відповідачів, а не обовязок звернення позивача саме до конкретного відповідача. Крім цього, слід зазначити, що позивачка жодним чином не обґрунтовує належними та допустимими доказами укладення договору поруки саме для змінитериторіальної підсудності. Щодо покликання позивача на те, що договір поруки від 08 вересня 2014 року фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином, що сам правочин укладено з ОСОБА_6, яка не знайома з боржником, що сума поруки відповідача-2 за договором є неспіврозмірною з сумою боргу за борговою розпискою, слід зазначити, що згідно норм чинного законодавства, ОСОБА_3Є вільним у виборі контрагента (в даному випадку ОСОБА_6А.), визначенні умов договору (в даному випадку спірного договору поруки від 08 вересня 2014 року). Оскільки боргова розписка від 08.07.2014 року не містила обовязку кредитора - ОСОБА_3 щодо отримання згоди боржника - ОСОБА_5 на укладення договорів забезпечення виконання зобовязання щодо повернення позики, тому у ОСОБА_3 були відсутні будь які обмеження щодо можливості укладення договору поруки із ОСОБА_6 В своєму позові ОСОБА_5 відповідних доказів на підтвердження факту укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 договору поруки від 08.09.2014 року саме без наміру створювати юридичні наслідки на момент вчинення правочину не надала, як і не навела інших відповідних доказів фіктивності правочину, а висловила лише припущення щодо фіктивності правочину. Також слід зазначити, що Цивільний кодекс України не визначає та не обмежує сторін договору поруки у встановлені суми поруки, а факт виконання чи невиконання обовязку щодо повідомлення поручителем боржника у випадку предявлення кредитором вимоги поручителя не є підставою для визнання договору поруки недійсним. Крім того, Договір поруки від 08.09.2014 року припинив свою дію у звязку з виконання його поручителем, а тому припинений договір не може бути визнаний недійсним. Щодо покликання позивача на те, що про фіктивність договору поруки свідчить той факт, що ОСОБА_6 є відповідачем у декількох справах про стягнення коштів за договором позики саме як поручитель, які перебувають на розгляді у Франківському районному суді м. Львова, то такі доводи є необгрунтовані та безпідставні, оскільки як зазначалося вище, із поданого позивачем витягу із сайту court.gov.ua не вбачається, що у всіх даних справах ОСОБА_6 є однією і тією ж особою. Крім цього, укладення договорів поруки саме ОСОБА_6 з іншими особами, що випливає з судових справ як стверджує позивач, не може бути підставою для визнання оспорюваного договору поруки недійсним. Також зазначив, що згідно договору поруки від 08.09.2014 року, ОСОБА_5 не стороною оспорюваного нею договору, останній жодним чином не порушує її права не впливає на її обовязки, а також не збільшує відповідальність перед кредитора ОСОБА_3, а тому у позивача відсутні обґрунтовані підстави для звернення з позов про визнання його недійсним у зв'язку з відсутністю порушеного права.Враховуючи вищенаведене вважає, що доводи ОСОБА_5 викладені у позовній заяві є необгрунтовані та безпідставні та просить відмовити задоволенні позову повністю.

Відповідачка ОСОБА_6 в судове засідання не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, проте надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, що суд вважає за можливе.

02.01.2018 року відповідачка ОСОБА_6 надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що дійсно між нею та ОСОБА_3 08.09.2014 року був укладений договір поруки, відповідно до умов якого (п.1.1 договору), поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за повне та своєчасне повернення боржником - ОСОБА_5 суми позики в розмірі 150 000,00 доларів США. Зазначена сума заборгованості виникла за підписаною боржником 08 липня 2014 року борговою розпискою на суму 150 000,00 доларів США. Згідно із пунктами 2.1. та 2.2. договору поруки від 08.09.2014 року у разі невиконання чи неналежного виконання боржником зобов'язань перед кредитором згідно боргової розписки, зокрема, несвоєчасного повернення суми позики, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідальність поручителя обмежується сумою 1 000,00 грн. Пунктом 7.1 договору поруки встановлено, зокрема, що договір діє до 31 грудня 2017 року включно. 28 грудня 2017 року нею на виконання умов договору поруки від 08.09.2014 року було сплачено ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 1000,00 грн., що підтверджується власноручно складеною розпискою останнього, а отже договір поруки припинив свою дію у зв»язку з виконанням його поручителем, а тому припинений договір не може бути визнаний недійним. Після виконання вказаного договору, на її вимогу ОСОБА_3 передав їй 28.12.2017 року оригінал договору поруки від 08.09.2014 року та вимоги від 05.04.2017 року, які були знищені нею у зв»язку з відсутністю необхідності їх зберігання. Крім того, ствердила, що позивачкою не долучено до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, зокрема на підтвердження того, що оспорюваний договір був укладений між нею та ОСОБА_3 без наміру створювати юридичні наслідки на момент вчинення правочину, а від так просить в позові відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_5 та її представників ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що 08.07.2014 року позивачка ОСОБА_5 склала розписку про отримання нею коштів від відповідача ОСОБА_3 в сумі 150 000,00 доларів США.

Також судом встановлено, що 08.09.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки /а.с.5/.

Відповідно до п.1.1. Договору поруки від 08.09.2014 року, поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за повне та своєчасне повернення боржником - ОСОБА_5 суми позики в розмірі 150 000,00 доларів США. Зазначена сума заборгованості виникла за підписаною боржником 08 липня 2014 року борговою розпискою на суму 150 000,00 доларів США.

Згідно із пунктами 2.1. та 2.2. договору поруки від 08.09.2014 року у разі невиконання чи неналежного виконання боржником зобов'язань перед кредитором згідно боргової розписки, зокрема, несвоєчасного повернення суми позики, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідальність поручителя обмежується сумою 1 000,00 грн.

Пунктом 7.1 договору поруки від 08.09.2014 року, встановлено, зокрема, що договір діє до 31 грудня 2017 року включно.

Також з пояснень учасників процесу судом встановлено, що вказаний договір поруки був укладений на пропозицію ОСОБА_6 28 грудня 2017 року відповідачкою ОСОБА_6 на виконання умов договору поруки від 08.09.2014 року було сплачено відповідачу ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 1000,00 грн., що підтверджується власноручно складеною розпискою ОСОБА_3 про отримання коштів /а.с.25/. Після виконання вказаного договору, на вимогу ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_3 передав їй 28.12.2017 року оригінал договору поруки від 08.09.2014 року та вимоги від 05.04.2017 року.

З наданих Франківським районним судом м. Львова копії процесуальних документів вбачається, що в провадженні Франківського районного суду м. Львова перебувають ряд цивільних справ, стороною яких вказана ОСОБА_6 зокрема: цивільна справа № 465/64/17 за позовом ОСОБА_8 до ДП «Угерський спиртовий завод», ОСОБА_6 про стягнення боргу; цивільна справа № 465/2483/16-ц позовом ОСОБА_9»яни Михайлівни до ОСОБА_10, ТзОВ «Дей-сон», ОСОБА_6 про стягнення боргу; цивільна справа № 465/3017/16-ц за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_12, ТзОВ «Люс-Три», ОСОБА_6 про стягнення боргу; цивільна справа № 465/6574/16-ц за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_6, ОСОБА_14, компанія «Поллентія Ентерпрайзес Лімітед» про стягнення боргу /а.с.102-115/.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору /ст. 626 ЦК України/.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами /ст. ст. 629, 638 ЦК України/.

Відповідно до положень ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку.

Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі.

Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов»язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п»ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Суд не приймає до уваги покликання позивачки та її представників, як на підставу задоволення позову на те, що оспорюваний договір поруки є фіктивним, так як укладений між відповідачами лише для зміни територіальної підсудності при подачі позову про стягнення з позивачки ОСОБА_5 боргу, на те, що ОСОБА_15 незнайома з позивачкою, а від так не могла поручатись за виконання нею боргових зобов»язань, а також, що відповідальність поручителя ОСОБА_6А за договором поруки від 08 вересня 2014 року обмежується лише 1 000 грн., в той час як сума основного зобовязання складає 150 000 доларів США., оскільки такі не відповідають дійсним обставинам справи.

Так, договір поруки це двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя. При цьому, ні чинним законодавством України, ні Цивільним кодексом України не встановлений обов'язок поручителя повідомляти боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором чи отримувати згоду боржника на його укладення. Відповідач ОСОБА_3Є відповідно до цивільного законодавства є вільним у виборі контрагента та встановленні умов договору поруки. Крім цього боргова розписка від 08.07.2014 року не містить обов'язку ОСОБА_3 щодо отримання згоди ОСОБА_5 на укладення договорів забезпечення виконання зобов'язання щодо повернення позики, тому у ОСОБА_3 були відсутні будь які обмеження щодо можливості укладення договору поруки із ОСОБА_6

Також у позовній заяві позивачка не наводить належних та допустимих доказів укладення договору поруки саме для зміни територіальної підсудності, а покликання позивачки та її представників на те, що всі справи з аналогічних правовідносин, де стороною є відповідачка ОСОБА_16, слухаються тільки суддею Франківського районного суду м.Львова Ванівським Ю.М., не може бути підставою для визнання оспорюваного договору поруки недійсним.

Крім цього, 28 грудня 2017 року відповідачкою ОСОБА_6 на виконання умов договору поруки від 08.09.2014 року було сплачено відповідачу ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 1000,00 грн., що свідчить про те, що оспорюваний договір є реальним та не може бути кваліфікованим як фіктивний, оскільки для учасників даного правочину настали реальні правові наслідки, які обумовлювались спірним правочином.

Оцінюючи зібрані докази у справі, суд вважає, що позивачкою та її представниками не доведено умислу відповідачів на укладення фіктивного правочину, та такий умисел спростований відповідачами, матеріалами справи, а тому в задоволенні позову слід відмовити, так як відсутні правові підстави для визнання його недійсним з підстав фіктивності.

Керуючись ст.ст.3 12,89, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 6,11, 202, 203, 215, 234, 626, 629, 638 ЦК України, суд -,

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про визнання договору поруки недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.10.2018 року.

Суддя: