Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 443/1785/15-ц

провадження № 61-14061св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Тейсарівська загальноосвітня школа І-ІІ ступенів Жидачівського району Львівської області,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 28 грудня 2015 року у складі судді Галій О. Й. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Тейсарівської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Жидачівського району Львівської області (далі - Тейсарівська ЗОШ І-ІІ ступенів Жидачівського району Львівської області) про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 січня 1983 року ОСОБА_1 працювала в Тейсарівській ЗОШ I-ІІ ступенів Жидачівського району Львівської області на посаді прибиральниці, проте була звільнена на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 40 КЗпП України відповідно до наказу від 09 вересня 2015 року.

Оскільки ОСОБА_1 вважала своє звільнення з роботи незаконним, просила суд поновити її на роботі та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 28 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивача звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, однак вона пропустила місячний строк, передбачений статтею 233 КЗпП України на звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних на те причин.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 28 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскільки трудову книжку із записом про своє звільнення ОСОБА_1 отримала 10 вересня

2015 року, тому саме з цього дня у позивача виникло право на звернення до суду. Таким чином, за наявності підстав для поновлення позивача на роботі підлягає застосуванню норма статті 233 КЗпП України.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що копію наказу про звільнення ОСОБА_1 отримала 23 жовтня 2015 року, тому місячний строк для оскарження наказу про своє звільнення вона не пропустила, оскільки згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України цей строк повинен був починатись з 23 жовтня 2015 року.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

16 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що з 25 січня 1983 року ОСОБА_1 працювала в Тейсарівській ЗОШ І-ІІ ступенів Жидачівського району Львівської області на посаді прибиральниці.

Наказом від 09 вересня 2015 року № 15-к позивача звільнено з вказаної посади на підставі пунктів 3, 4 статті першої статті 40 КЗпП України

з 09 вересня 2015 року, що підтверджується трудовою книжкою.

Підставою для звільнення було те, що позивач порушила вимоги пункту 14.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку дня - дотримання дисципліни праці, неналежне виконання своїх трудових обов'язків.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Таким чином, звільнення за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків та вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і має здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності досить фіксування самого факту порушення. Водночас наслідки порушення враховуються при визначенні тяжкості дисциплінарного проступку та виборі дисциплінарного стягнення, тому власник повинен довести при розгляді трудового спору наявність шкідливих наслідків та їх причинний зв'язок з допущеним працівником порушенням.

Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, ці обставини відповідачем взагалі не встановлювались перед застосуванням дисциплінарного стягнення.

Всупереч вимогам вказаних статей КЗпП України при звільненні

ОСОБА_1 адміністрацією навчального закладу не отримано від неї письмового пояснення з приводу систематичного невиконання своїх обов'язків і протягом якого періоду, та які заходи дисциплінарного чи громадського стягнення раніше застосовувалися до неї.

Крім того, відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого вони внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою.

Звільнення ОСОБА_1 було проведено зі згоди первинної профспілкової організації школи.

Однак, судами встановлено, що позивач не запрошувалася на засідання профспілкового комітету, згоди на розгляд подання за її відсутності не давала, що підтверджується показаннями свідків.

Крім того, як вбачається з акта від 09 вересня 2015 року ОСОБА_1 відмовилася від одержання трудової книжки та наказу про звільнення з роботи.

Вищевказані документи були надіслані позивачу рекомендованим поштовим відправленням, які вручені 10 вересня 2015 року, що підтверджується зворотнім повідомлення про вручення. Вказану обставину не заперечила і сама позивач, однак при цьому зазначила, що отримала тільки трудову книжку.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звернення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з поясненнями, викладеними у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Як установлено судами та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом від 09 вересня 2015 року № 15-к про звільнення - 09 вересня 2015 року, однак відмовилася від його ознайомлення під підпис, про що був складений відповідний акт. Вказаний факт підтвердили члени комісії.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 вказувала, що копію наказу про звільнення отримала 23 жовтня 2015 року, однак вказана обставина не підтверджується матеріалами справи, тому не є обґрунтованою. Із заявою про поновлення строку та обґрунтуванням підстав такого поновлення позивач не зверталась.

Отже, суди встановили і ці обставини визнані сторонами, що трудову книжку із записом про своє звільнення позивач отримала 10 вересня 2015 року. Тому, саме з цього дня у позивача виникло право на звернення до суду, якщо вона вважала своє звільнення незаконним.

Таким чином, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом по поновлення на роботі з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку, що вірно встановлено судами та є підставою для відмови у задоволенні позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що перебіг місячного строку для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про поновлення на роботі станом на 30 жовтня 2015 року (день звернення до суду з позовом) закінчився.

Встановивши, що позивач не довела поважність причин пропуску строку для звернення до суду з відповідним позовом, визначеного статтею 233 КЗпП України, а також того, що її своєчасному зверненню до суду перешкоджали обставини непереборної сили, які робили неможливим або значно утруднювали таке звернення, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішень не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказані судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 28 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 лютого

2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська