Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 212/7727/13-ц

провадження № 61-7310св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі судді Чайкіна І. Б., від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П., від 02 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору та договору поруки.

Позовна заява мотивована тим, що 25 липня 2008 року між ОСОБА_5 та закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_5 отримав кредит на суму 34 183,98 дол. США на придбання транспортного засобу за договором купівлі-продажу від 24 липня 2008 року з товариством з обмеженою відповідальністю «НЕК». Строк повернення коштів встановлений щомісячними платежами до 25 липня 2015 року.

10 квітня 2009 року між тими ж особами був укладений договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору, яким переглянуто і визначено новий порядок повернення кредиту та сплати процентів.

На забезпечення виконання вказаного кредитного договору 25 липня 2008 року укладений договір поруки, який нібито підписаний нею.

Зазначала, що на станом на дату укладання спірних договорів істотні умови, порядок видачі кредиту та його погашення, порядок оплати кредиту, погоджені сторонами не були. Під час ознайомлення із копією кредитного договору вона з'ясувала, що його зі сторони банку підписала невідома особа. Також договір поруки від 25 липня 2008 року вона ніколи не підписувала. При цьому вказувала на те, що вона не надавала нотаріально посвідченої згоди на укладення її чоловіком - позичальником ОСОБА_5 кредитного договору.

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, просила визнати недійсними кредитний договір від 25 липня 2008 року та договір поруки від 25 липня 2008 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із виходив із того, що позивач не довела вимог щодо недійсності укладених договорів кредиту на придбання транспортного засобу та поруки. При цьому судом враховано тривалий період виконання кредитного договору, а також висновок експертизи, згідно з яким позивач підписувала заяву щодо зміни порядку та строків його виконання кредитного договору та договір про внесення змін до оспорюваного договору поруки.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав відсутності нотаріального погодження його із дружиною позичальника - ОСОБА_4, оскільки кредитний договір був укладений в інтересах сім'ї на придбання транспортного засобу, з жовтня 2008 року по серпень 2013 року ОСОБА_5 виконував умови договору, а також використовував придбаний автомобіль в інтересах сім'ї, а позивач поручилась за виконання її чоловіком умов кредитного договору, подала заявку про згоду на зміну умов кредитування, що свідчить про погодження нею укладеного її чоловіком в інтересах сім'ї договору.

Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довела позовних вимог про визнання недійсним договору поруки, оскільки підписання ОСОБА_4 договору про внесення змін до договору поруки, який нею не було підписано, свідчить про погодження нею та визнання чинним оспорюваного договору поруки.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не врахував висновки експерта, що в договорі поруки підпис виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою, а тому дійшов помилкового висновку про те, що підписання позивачем договору про внесення змін до договору поруки свідчить про чинність неукладеного договору поруки.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору поруки зазначеним вимогам закону не відповідають.

У справі, що переглядається, установлено, що 25 липня 2008 року між ОСОБА_5 та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», був укладений кредитний договір про споживчий кредит, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит на суму 34 183,98 дол. США.

10 квітня 2009 року між тими ж особами був укладений договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору від 25 липня 2008 року, згідно з умовами якого переглянуто і визначено новий порядок повернення кредиту та сплати процентів.

ОСОБА_4 як дружина позичальника надала письмову згоду на зміну умов кредитування.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 липня 2008 року між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки.

10 квітня 2009 року між тими ж самими особами був укладений договір про внесення змін і доповнень № 1 до договору поруки.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_4 просила визнати недійсним кредитний договір з тих підстав, що вона не надавала нотаріально посвідченої згоди на укладення її чоловіком - позичальником ОСОБА_5 цього договору, а також просила визнати недійсним договір поруки з тих підстав, що вона його не підписувала.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України).

Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Аналіз вищенаведених норм матеріального права дає підстави дійти висновку про те, що на укладання ОСОБА_5 кредитного договору від 25 липня 2008 року не потрібна була згода ОСОБА_4

Крім того, ОСОБА_4 надавала згоду на зміну умов кредитного договору, укладеного між її чоловіком та банком, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним з підстав ненадання згоди на його укладення другим з подружжя.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору від 25 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ «Альфа-Банк».

Доводи касаційної скарги про порушення законодавства про захист права споживачів при укладенні кредитного договору, є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 не є споживачем за кредитним договором.

Інших доказів, які б підтверджували, що оспорюваним правочином порушено її права та інтереси, ОСОБА_4 не надала, як і не довела, що зміст правочину суперечить цивільному законодавству, або сторонами кредитного договору під час вчинення правочину не додержано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Разом із тим, колегія суддів вважає передчасним висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки від 25 липня 2008 року, укладеного між останньою та ПАТ «Альфа-Банк».

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору поруки недійсним, суди попередніх інстанції виходили із того, що підписання ОСОБА_4 договору про внесення змін до договору поруки, який нею не було підписано, свідчить про погодження нею та визнання чинним спірного договору поруки.

Частиною 3 статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи, проведеної ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС» від 27 січня 2017 року № 36/16, підписи від імені ОСОБА_4, що містяться у графі: «поручитель» у договорі про внесення змін і доповнень № 1 до договору поруки від 10 квітня 2009 року та проти рукописного запису «Шинкарьова», нижче рукописного тексту у заяві від імені ОСОБА_4 про надання згоди про внесення змін до кредитного договору від 10 квітня 2009 року, виконані самою ОСОБА_4

Підписи від імені ОСОБА_4, що містяться у графах: «Поручитель»: в нижній частині з лицьової сторони та в середній та нижній частині зі зворотної сторони у договорі поруки від 25 липня 2008 року, укладеному між ОСОБА_4 та ЗАТ «Альфа-Банк», виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.

Відповідно до статей 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статтею 143 ЦПК України 2004 року для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5, почеркознавча експертиза є підвидом криміналістичної експертизи.

Згідно з частиною третьою статті 7 Закону України «Про судову експертизу» (далі - Закон) виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов'язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров'я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України (частина друга статті 7 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що почеркознавча експертиза, яка відноситься до категорії криміналістичних експертиз, проводиться виключно державними спеціалізованими установами, тоді як експертиза від 27 січня 2017 року була проведена приватним підприємством - ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС», засновником якої є фізична особа, та не перевірили, чи відповідає судовий експерт, який проводив експертизу, вимогам, які передбачені статті 10 Закону.

Суд першої інстанції, задовольняючи клопотання сторін про призначення судово-почеркознавчої експертизи, в якому останні просили доручити проведення експертизи ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС», у порушення частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року, не роз'яснив сторонам, що вказана експертиза може бути проведена виключно державними спеціалізованими установами, та помилково визначив для проведення експертизи установу, яка не має її проводити.

Крім того, вказуючи на те, що ОСОБА_4 погоджено та визнано чинним договір поруки, оскільки вона підписала договір про внесення змін до оспорюваного договору поруки, який нею не було підписано, суди не врахували, що договір про внесення змін до договору поруки від 10 квітня 2009 року не містить повної інформація стосовно умов договору поруки.

Так, договором поруки від 25 липня 2008 року визначено предмет договору (стаття 2), відповідальності поручителя (стаття 3), права поручителя, який визнав зобов'язання (стаття 4) , строк дії та інші умови договору (стаття 5).

Разом із тим, договором про внесення змін і доповнень № 1 від 10 квітня 2009 року змінено лише пункт 2.1 статті 2 договору поруки щодо предмета договору та викладено його в новій редакції.

Суди попередніх інстанцій на вказані обставини не звернули уваги, не дослідили належним чином зібрані у справі докази, не перевірили їх та не надали їм належної правової оцінки в сукупності та взаємозв'язку, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За викладених обставин судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним договору поруки підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним договору поруки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк