Постанова

Іменем України

17 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 686/9256/16-ц

провадження № 61-38375 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державний патологоанатомічний центр України,

представник відповідача - Полянська Олена Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2018 року у складі судді Козак О. В. та постанову апеляційного суду Хмельницької області від 11 травня 2018 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Костенка А. М., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного патологоанатомічного центру України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, скасування наказу про переведення, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 1994 року він був призначений начальником Державного патологоанатомічного центру України. 18 грудня 2014 року розпорядженням голови Хмельницької обласної ради № 229/2014-0 його було звільнено з роботи та розірвано трудовий контракт, укладений між ним та Хмельницькою обласною радою, вказане розпорядження він отримав 23 грудня 2014 року. Наказом Державного патологоанатомічного центру України від 23 грудня 2014 року № 42-к його було прийнято на посаду лікаря патологоанатома.

У цей же період він звернувся за правовою допомогою до ОСОБА_6 і видав на ім'я останнього довіреність на представництво його інтересів в судах та у відносинах з іншими юридичними та фізичними особами.

У зв'язку з погіршенням стану здоров'я унаслідок обшуків, перевірок фінансової та господарської діяльності за період його роботи, у лютому 2015 року він звернувся із заявою до тимчасово виконуючого обов'язки начальника Державного патологоанатомічного центру України про надання щорічної відпустки, яку йому було надано.

За порадою ОСОБА_6 він надалі писав заяви про надання відпусток та надсилав їх рекомендованими листами з повідомленням до Державного патологоанатомічного центру України. На його письмові вимоги до відповідача про надання копій наказів або письмових відмов у наданні відпусток, відповіді він не отримував. Останню заяву про надання йому відпустки за власний рахунок на невизначений термін від 17 травня 2015 року він написав, як вважав, за чотири дні до закінчення чергової відпустки 21 травня 2015 року та надіслав її відповідачу рекомендованим листом.

Проте 04 квітня 2016 року він отримав наказ Державного патологоанатомічного центру України від 03 червня 2015 року № 115-к про звільнення його з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв'язку з прогулом без поважних причин, та трудову книжку.

Також у Державному патологоанатомічному центрі України він дізнався про те, що поштові повідомлення, направлені відповідачем на його ім'я, отримував повірений ОСОБА_6, який не довів до відома, що відповідач двічі звертався до нього із вимогою про повідомлення причин відсутності на робочому місці.

Вважав своє звільнення з роботи незаконним, оскільки причиною його відсутності на робочому місці стало отримання некваліфікованої правової допомоги, він не був повідомлений про можливе звільнення за відсутність на роботі без поважних причин, йому не видано копію наказу відповідача про звільнення та трудову книжку. До моменту отримання наказу відповідача про звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України він обґрунтовано вважав, що знаходиться у відпустці.

Відповідачем було порушено процедуру притягнення його до дисциплінарної відповідальності, так як від нього не було відібрано особистих письмових пояснень щодо відсутності на робочому місці, не повідомлено про спірний наказ про звільнення під розписку.

Крім того, до звільнення він працював на посаді лікаря-патологоанатома відділення інфекційної патології Державного патологоанатомічного центру України (0,5 ставки) за сумісництвом. Наказом відповідача від 31 березня 2015 року № 25-д, з яким він ознайомився 14 квітня 2016 року, його переведено з 0,5 ставки лікаря-патологоанатома відділення інфекційної патології центру на 0,25 ставки з 01 квітня 2015 року. Тобто у порушення трудового законодавства його не попереджено про зміну істотних умов праці. Отже, вказані дії відповідача є порушенням його прав на працю, унаслідок чого йому завдано моральної шкоди.

З урахуванням викладеного та заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_4 просив суд скасувати наказ Державного патологоанатомічного центру України від 03 червня 2015 року № 115-к про звільнення з роботи та поновити його на посаді лікаря патологоанатомічного центру України з 03 червня 2015 року та лікаря-патологоанатома відділення інфекційної патології Державного патологоанатомічного центру України (0,25 ставки) за сумісництвом з 03 червня 2015 року; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 03 червня 2015 року до дня ухвалення судом рішення у розмірі 196 879 грн 14 коп.; скасувати наказ Державного патологоанатомічного центру України від 31 березня 2015 року № 25-д про переведення його, як лікаря-патологоанатома відділення інфекційної патології, з 0,5 ставки на 0,25 ставки посадового окладу з 01 квітня 2015 року; стягнути моральну шкоду у розмірі 2 тис. грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у період з 27 квітня 2015 року по 02 червня 2015 року не з'являвся на роботу без поважних причин, тобто допустив прогул, а посилання на те, що кореспонденцію з роботи отримував його представник - ОСОБА_6 і йому не передавав, по-перше, спростовується доказами того, що така кореспонденція надсилалась і отримувалась саме ОСОБА_4, а по-друге, не спростовує факт прогулу. Тому підстави для його поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди відсутні. Відповідач, видаючи 31 березня 2015 року наказ про переведення позивача з 0,5 на 0,25 ставки за сумісництвом, не попередив останнього про зміну умов праці, проте позивачем у цій частині вимог пропущено встановлений законодавством тримісячний строк на звернення до суду.

Постановою апеляційного суду Хмельницької області від 11 травня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_4 залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що факт відсутності позивача на робочому місці у період з 27 квітня 2015 року по 02 червня 2015 року підтверджується актами про відсутність на робочому місці, складеними комісією відповідача, табелями обліку робочого часу за лютий-червень 2015 року і позивачем не оспорюються. Таким чином, ОСОБА_4 у зазначений період було допущено прогул, посилання останнього на неналежну правову допомогу не є поважною причиною невиходу на роботу. Неодноразове направлення відповідачем, як роботодавцем, позивачу відповідних листів про надання інформації про причину відсутності на роботі, свідчить, що Державним патологоанатомічним центом України було вжито належні заходи щодо повідомлення ОСОБА_4 про закінчення відпусток і необхідність приступити до роботи. Отже, відповідачем при обранні виду стягнення щодо позивача належно враховано ступінь тяжкості вчиненого ним проступку та його істотну тривалість.

3 червня 2015 року комісією Державного патологоанатомічного центру України з метою отримання пояснень, вручення позивачу наказу про звільнення та трудової книжки було здійснено виїзд за місцем проживання останнього, де його вдалося зустріти, проте на діалог він не пішов, документи не отримав, пояснення не надав, що підтверджується актами про відмову ознайомитись з наказом про звільнення та отримання трудової книжки від 3 червня 2015 року. Отже, копія наказу про звільнення та трудова книжка не були вручені позивачу у день звільнення не з вини відповідача.

Крім того, відповідачем у порушення частини другої статті 32 КЗпП України не було повідомлено працівника про зміну істотних умов праці, а саме при переведенні позивача з 0,5 ставки на 0,25 ставки посадового окладу за сумісництвом. Проте позивачем у цій частині вимог пропущено встановлений законодавством тримісячний строк на звернення до суду, оскільки листом від 22 квітня 2014 та від 11 червня 2015 року позивач, у тому числі повідомлявся про зміну істотних умов праці. А з позовом до суду він звернувся лише у квітні 2016 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач, як роботодавець не вжив усіх заходів щодо повідомлення його особисто про початок та закінчення усіх відпусток, у тому числі останньої щорічної. При обранні виду стягнення відповідач не взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого ним проступку та його позитивної характеристики. Позивача не було повідомлено про звільнення під розписку, відсутні докази про те, що наказ про звільнення та трудову книжку не вручено з вини останнього. Крім того, відповідачем не попереджено його про зміну істотних умов праці.

У серпні 2018 року Державний патологоанатомічний центр України подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, відповідач, як роботодавець, неодноразово звертався з відповідними листами про надання інформації про причину відсутності на роботі до позивача, тобто вжив усіх належних заходів щодо повідомлення позивача про закінчення відпусток і необхідність приступити до роботи. Отже, позивача звільнено з роботи на підставі положень трудового законодавства.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що факт відсутності позивача на робочому місці у період з 27 квітня 2015 року по 02 червня 2015 року підтверджується актами про відсутність на робочому місці, складеними комісією Державного патологоанатомічного центру України, табелями обліку робочого часу за лютий-червень 2015 року і позивачем не оспорюються.

Отже, суди дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_4 у зазначений вище період було допущено прогул без поважних причин, а посилання останнього на неналежну правову допомогу не є поважною причиною невиходу на роботу. Неодноразове направлення відповідачем, як роботодавцем, саме позивачу, а не його представнику, відповідних листів про надання інформації про причину відсутності на роботі, свідчить, що Державним патологоанатомічним центом України було вжито належні заходи щодо повідомлення ОСОБА_4 про закінчення відпусток і необхідність приступити до роботи.

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що відповідачем при обранні виду стягнення щодо позивача враховано ступінь тяжкості вчиненого ним проступку та його істотну тривалість.

Крім того, 3 червня 2015 року комісією Державного патологоанатомічного центру України з метою отримання пояснень позивача та вручення йому наказу про звільнення та трудової книжки було здійснено виїзд за місцем проживання останнього, де його вдалося зустріти, проте на діалог він не пішов, документи не отримав, пояснення не надав, що підтверджується актами про відмову ознайомитись з наказом про звільнення та отримання трудової книжки від 3 червня 2015 року. Отже, копія наказу про звільнення та трудова книжка не були вручені позивачу у день звільнення не звини відповідача.

Суди дійшли правильного висновку про те, що відповідачем у порушення частини другої статті 32 КЗпП України не було повідомлено працівника про зміну істотних умов праці, а саме при переведенні позивача з 0,5 ставки на 0,25 ставки посадового окладу за сумісництвом. Проте позивачем у цій частині вимог пропущено встановлений законодавством тримісячний строк на звернення до суду (частина перша статті 233 КЗпП України), оскільки листом від 22 квітня 2014 та від 11 червня 2015 року позивач, у тому числі повідомлявся про зміну істотних умов праці, з позовом до суду він звернувся лише у квітні 2016 року.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Хмельницької області від 11 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк