Провадження № 22-ц/802/64/18 Категорія: 48 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Грушицького А.І., Федонюк С.Ю.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про зміну місця проживання дитини, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

03 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є батьком малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 21 травня 2012 року шлюб між ним та відповідачем по справі ОСОБА_2 розірвано. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 27 січня 2014 року, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з матір'ю ОСОБА_2 в АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу між сторонами існують неприязні стосунки, у зв'язку з чим існують труднощі у можливості побачень з сином.

Позивач зазначав, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2014 року зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод в особистому спілкуванні батька з малолітнім сином та вихованні ним дитини, визначено спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_5 19 вересня 2014 року постановою старшого державного виконавця відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 30 травня 2014 року, проте виконавчі дії не були проведені 26 вересня 2014 року, так як ОСОБА_2 не дала можливості побачитись з сином, у зв'язку з чим на неї було накладено штраф. У подальшому виконавцем проводилось виконання рішення суду, але відповідач і надалі рішення суду не виконувала, про що було складено відповідні акти від 12 грудня 2014 року, 25 вересня 2015 року, 30 жовтня 2015 року, 27 листопада 2015 року.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_4 просив суд змінити визначене з матір'ю місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1, та визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_4, який постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2, передати малолітню дитину ОСОБА_5 для проживання разом із батьком ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Змінено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з АДРЕСА_1, передавши його батькові ОСОБА_4 з визначенням постійного місця проживання АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 487,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 159 СК України є підстави для передачі дитини для проживання разом із батьком, оскільки ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2014 року, яким її було зобов'язано не чинити перешкоди в особистому спілкуванні ОСОБА_4 з малолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та вихованні ним дитини, а також визначено ОСОБА_4 спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_5

Однак, такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та зроблені судом із порушенням норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі до 21 травня 2012 року (а.с.75, т.1). Від спільного подружнього життя у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2013 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 разом з матір'ю ОСОБА_2, яка зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 (а.с.6-14, т.1).

Встановлено, що відповідачем чинилися перешкоди позивачу у спілкуванні та вихованні дитини.

19 вересня 2014 року постановою старшого державного виконавця відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 30 травня 2014 року про визначення ОСОБА_4 способу участі у вихованні та спілкуванні з сином, одночасно повідомлено ОСОБА_2 про проведення виконавчих дій (а.с.23, т.1).

24 вересня 2014 року ОСОБА_2 отримала рекомендоване повідомлення про проведення виконавчих дій (а.с.27, т.1).

Відповідно до акта державного виконавця від 26 вересня 2014 року рішення Луцького міськрайонного суду від 30 травня 2014 року не виконано.

ОСОБА_2 не дала побачитись ОСОБА_4 з сином ОСОБА_5

26 вересня 2014 року на ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 170 грн (а.с.25, т.1).

24 жовтня 2014 року повторно накладено штраф у розмірі 340 грн (а.с.28, т.1).

Аналогічні акти складено державним виконавцем 12 грудня 2014 року, 25 вересня 2015 року, 30 жовтня 2015 року та 27 листопада 2015 року (а.с.33, 34, 36-38, т.1). Побачення батька з дитиною відбулося лише 29 квітня 2016 року.

Відповідно до висновку служби у справах дітей Луцької міської ради від 22 лютого 2016 року № 15 про зміну місця проживання дитини, орган опіки вважає за доцільне змінити місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і визначити його за місцем проживання його батька ОСОБА_4 (а.с.66, т.1).

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 02 березня 2016 року № 147-1 затверджено висновок служби у справах дітей від 22 лютого 2016 року № 15 «Про зміну місця проживання дитини» та визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання його батька ОСОБА_4 (а.с.67, т.1).

Відповідно до висновку судової психологічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 29 грудня 2016 року № 3276/3277/3278 на час освідчення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, виражає прихильність до обох батьків; для забезпечення найсприятливіших умов здорового розвитку, ОСОБА_5 потребує спілкування та виховного впливу обох батьків. ОСОБА_5 психологічно доцільніше проживати з матір'ю ОСОБА_2; відібрання дитини від матері проти його волі стало б інтенсивною психологічною травмою для хлопчика, оскільки у внутрішньому психологічному сприйнятті дитини це насильницька втрата найближчої та найзначимішої людини, втрата захищеності та опори. Такого роду травматизація може мати як віддалені, так і безпосередні наслідки для психіки дитини (а.с.160-172, т.1).

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_4 свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_2 ухилялася та не виконувала рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2014 року, яким її було зобов'язано не чинити перешкод в особистому спілкуванні ОСОБА_4 з малолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та вихованні ним дитини, за що на відповідача державним виконавцем неодноразово складалися відповідні акти та накладалися штрафи.

Місцевий суд ухвалюючи оскаржуване рішення в даній справі, прийшов до висновку з посиланням на ч. 4 ст. 159 СК України, що в розглядуваному випадку наявні підстави для задоволення позову та зміни місця проживання малолітньої дитини за адресою проживання батька, з огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2014 року.

Однак, зазначена правова норма передбачає право суду, а не обов'язок передати дитину для проживання тому з батьків, хто проживає окремо у разі ухилення від виконання рішення суду.

При вирішенні цього спору слід враховувати як факт ухилення від виконання рішення суду щодо способів участі у вихованні дитини одного з батьків, так і інші обставини, а саме інтереси дитини, її вік, прихильність до кожного з батьків.

Як вбачається з висновку судової психологічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 29 грудня 2016 року № 3276/3277/3278 на час освідчення ОСОБА_5 виражає більшу прихильність до мами та висловлює бажання щодо місця проживання з матір'ю. Конкретне ставлення дитини до матері характеризується сприйняттям її як джерела безпеки і надійного захисту, а до батька - як до джерела цікавого і жвавого спілкування, тобто спостерігається суто диференційоване ставлення до матері і батька з перевагою ролі матері.

При ухваленні рішення суд першої інстанції не врахував того, що при вирішенні питання щодо зміни місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, яка, як встановлено, від народження і по даний час постійно проживає разом із матір'ю, з якою дитині психологічно доцільніше проживати і відібрання дитини від матері проти його волі може стати інтенсивною психологічною травмою для хлопчика, оскільки у внутрішньому психологічному сприйнятті дитини це насильницька втрата найближчої та найзначимішої людини, втрата захищеності та опори.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що зміна місця проживання дитини вплине на забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, яке для неї сформувалося на час вирішення даного спору та суперечитиме в першу чергу інтересам дитини, оскільки може мати як віддалені, так і безпосередні наслідки для психіки дитини, тому виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, заявлений ОСОБА_4 позов не підлягає до задоволення.

При відхиленні доводів позовної заяви суд виходить виключно з інтересів малолітнього ОСОБА_5, оскільки основним місцем проживання батька є місто Харків, яке досить віддалене від фактичного місця проживання дитини міста Луцька, що призведе до зміни усталеного способу життя дитини, його звичного оточення рідних та близьких йому людей, в тому числі зміни навчального закладу, що з врахуванням малолітнього віку дитини та беручи до уваги висновок судової психологічної експертизи може вкрай негативно вплинути на несформовану психіку дитини.

З огляду на те, що висновки місцевого суду не відповідають встановленим у справі обставинам та зроблені із порушенням норм матеріального права, тому ухвалене в даній справі рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2016 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про зміну місця проживання дитини відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді