Ухвала

16 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 161/4666/18

провадження № 61-45460ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Волинської області від 10 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про зобов'язання сплатити завдану шкоду,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 06 січня 2002 року звернувся із заявою до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Луцької міської ради, якою просив призначити йому наукову пенсію, оскільки його загальний трудовий стаж на день звернення становив 43 роки 6 місяців 6 днів, у тому числі, науковий стаж - 20 років

8 місяців 6 днів. Однак, рішенням Пенсійного фонду від 20 січня 2003 року йому відмовлено в призначенні наукової пенсії в зв'язку з недостатністю наукового стажу. Постановою ВАСУ від 27 вересня 2012 року УПФУ міста Луцька зобов'язано зарахувати до наукового стажу період роботи з

04 березня 1997 року по 24 грудня 2002 року на посаді доцента Луцької філії факультету довузівської підготовки державного університету «Львівська політехніка» та призначити йому пенсію наукового працівника відповідно до статті 24 ЗУ «Про наукову, науково-технічну діяльність» з 28 серпня

2002 року. Виконуючи вказане рішення ВАСУ, службові особи пенсійного фонду винесли незаконне рішення, згідно якого обчислили пенсію з середньомісячного заробітку, взятого за період праці з 01 січня 1986 року по 31 грудня 1990 року, в розмірі 200,81 грн. Вказує, що фактично його середньомісячний заробіток за вказаний період праці станом на 28 серпня 2002 року становить 493,33 грн, а не 200,81 грн. Пенсія з цього заробітку складає 394,66 грн, а не 160,65 грн, як обчислено відповідачем. Вважає, що відповідачем невірно взято до розрахунку індивідуальний коефіцієнт заробітної плати в розмірі 0,64403, хоча, на його думку такий коефіцієнт має становити 1,58223. Внаслідок незаконного обчислення пенсії службові особи відповідача завдали йому шкоди в розмірі 474 039,63 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 12 липня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Луцького ОУПФУ Волинської області про зобов'язання сплатити завдану шкоду в розмірі 474 039,63 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою апеляційного суду Волинської області від 10 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 12 липня 2018 року залишено без змін.

05 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду Волинської області від 10 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев'ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено що з 01 січня 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 762,00 грн.

Предметом спору в даній справі є відшкодування шкоди у розмірі

474 039,63 грн, завданої внаслідок незаконного обчислення пенсії.

Справа № 161/4666/18 є незначної складності, ціна позову в якій не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто справа є малозначною в силу своїх властивостей та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, при цьому Верховний Суд враховує характер правовідносин у яких виник спір, предмет та ціну позову.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services

v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від

19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня

2018 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Волинської області від 10 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про зобов'язання сплатити завдану шкоду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило