Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 755/11036/15-ц

провадження № 61-5824св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент»,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Роял Капітал», Товариство з обмеженою відповідальністю «Максимум»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року у складі судді Москаленко К. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2016 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Немировської О. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» (далі - ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент»), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Роял Капітал» (далі - ТОВ «Роял Капітал»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Максимум» (далі - ТОВ «Максимум»), про визнання договору купівлі-продажу заставної від 16 липня 2013 року № 39/2013-БВ недійсним та повернення коштів.

Позовну заяву мотивовано тим, що 16 липня 2013 року між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу заставної № 39/2013-БВ, за умовами якого відповідач зобов'язався передати у власність позивача, а позивач прийняти та оплатити заставну у кількості одна штука за орієнтовною договірною ціною у розмірі 629 585 грн 81 коп. (а. с. 7, 9)

Позивач зазначила, що на виконання умов договору регулярно сплачувала платежі згідно з рахунками відповідача і договором. Однак, із квітня 2014 року відповідач почав надавати рахунки, у яких розмір чергового платежу визначався виходячи із ринкової вартості цінного паперу, встановленої продавцем. Не погоджуючись із розміром платежів, позивач звернулася до відповідача з претензіями.

18 листопада 2014 року договір, укладений 16 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», було розірвано.

У зв'язку з розірванням оспорюваного договору відповідач повернув їй сплачені кошти в розмірі 563 794 грн 28 коп., при цьому самостійно вирахував 10 % сплаченої суми, а саме 62 958 грн 58 коп.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу заставної від 16 липня 2013 року № 39/2013-БВ та стягнути з ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» на її користь 65 792 грн 72 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено того, що при укладанні договору купівлі-продажу заставної від 16 липня 2013 року № 39/2013-БВ її було введено в оману щодо умов виконання договору. Крім того, спірні правовідносини не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивачем, всупереч вимог статті 60 ЦПК України, безперечних доказів на обґрунтування позовних вимог, у тому числі і доказів, які б могли підтвердити порушене право позивача при укладенні спірного договору. Будь-яких застережень або заперечень під час укладення та підписання договору купівлі-продажу заставної ОСОБА_1 не висловлювала, тому обґрунтування її позовних вимог є безпідставним.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції не надали належної оцінки тому, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, при укладанні договору купівлі-продажу заставної від 16 липня 2013 року № 39/2013-БВ її було введено в оману щодо умов виконання договору.

15 грудня 2016 року ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» подало заперечення на касаційну скаргу, в яких просило залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 16 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», яке діяло від свого імені та за рахунок і в інтересах активів пайового інвестиційного фонду «ІнтегралБудінвест», укладено договір купівлі-продажу заставної № 39/2013 БВ.

Пунктом 2.1. зазначеного договору визначено, що продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити заставну, форма випуску та існування - документарна, іменна; емітент заставної - ТОВ «Максимум»; номінальна вартість заставної як розмір основного зобов'язання, яке забезпечене заставною, - 604 270 грн 08 коп.; кількість - одна штука; дата видачі - 15 липня 2013 року; строк виконання основного зобов'язання - 27 грудня 2015 року.

Згідно з умовами пункту 6.1. указаного договору орієнтована договірна ціна заставної на момент укладання договору становить 629 585 грн 81 коп. Орієнтовна договірна ціна продажу заставної підлягає обов'язковому уточненню продавцем і сплачується черговими платежами, а пунктом 6.3. договору встановлено графік таких платежів. Без погодження продавця покупець не має право виконувати свої зобов'язання з платежів достроково. Сторони домовились, що ринкова вартість заставної визначається самостійно продавцем на його власний розсуд.

Відповідно до пункту 6.4. договору в разі, якщо покупець бажає достроково сплатити черговий платіж за договором, продавець здійснює розрахунок чергового платежу за заставну на дату дострокової оплати, погоджену сторонами. Без погодження продавця покупець не має право виконувати свої зобов'язання з платежів достроково.

Згідно з пунктом 7.2. договору встановлено, що у разі порушення покупцем умов договору щодо сплати платежів за заставну покупець сплачує продавцю неустойку у розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. У разі якщо термін прострочення становить більше ніж 30 днів, продавець має право достроково розірвати договір на наступний день після спливу визначеного в цьому пункті договору терміну шляхом направлення письмового повідомлення цінним листом на адресу покупця, яка вказана в договорі. Таке дострокове розірвання договору, наслідками якого є припинення зобов'язання сторонами за договором в повному обсязі, не потребує додаткового оформлення та погодження сторонами. Продавець додатково утримує суму штрафу у розмірі 10 % від ціни договору, визначеної на момент укладання цього договору.

18 листопада 2014 року договір, укладений 16 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», було розірвано.

29 січня 2015 року ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» повернуто ОСОБА_1 частину від сплачених за договором грошових коштів у розмірі 563 794 грн 28 коп., залишивши 10 % від сплаченої позивачем за договором суми - 62 958 грн 58 коп. та оплативши за рахунок позивача комісію банку у сумі 2 833 грн 14 коп.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про іпотеку» заставна - це іпотечний цінний папір, який засвідчує безумовне право його власника на отримання від боржника виконання за основним зобов'язанням, за умови, що воно підлягає виконанню в грошовій формі, а в разі невиконання основного зобов'язання - право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» визначено, що цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, що має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦПК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

За змістом частини першої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України

договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що оспорюваний договір було підписано позивачем після досягнення згоди щодо всіх його умов, позивач вчинила дії щодо виконання оспорюваного договору і в подальшому прийняла його розірвання на вимогу відповідача.

Пунктом п'ятим постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Відповідно до частини 3 статті 10 та статті 60 ЦПК України, 2004 року кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що доводи позивача про введення її в оману не доведено належними доказами.

Вказаний договір був спрямований на набуття цивільних прав та обов'язків сторін, і їх волевиявлення було вільним.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частинами статті 203 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що розірвання договору, укладеного 16 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», є підставою для визнання його недійсними, є безпідставними.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до положень преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з пунктом 22 статті 1 цього Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Виходячи з вище викладеного, спірні правовідносини виникли між сторонами на підставі договору купівлі-продажу заставної і регулюються законами України «Про іпотеку» та «Про цінні папери та фондовий ринок».

Закон України «Про захист прав споживачів» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки їх зміст не становить придбання, замовлення, використання позивачем продукції для особистих потреб, а тому сторони за даними договором не є, відповідно, споживачем та виробником (продавцем) послуг в розумінні статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, дані обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили і є чинним: ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва 28 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про те, що Закон України «Про захист прав споживачів» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк