Справа № 236/2256/16-ц
Провадження 2/236/6/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2018 року Краснолиманський міський суд Донецької області в складі:

головуючогосудді ОСОБА_1,

при секретарях Безорчук А.О., Колесник О.І., Снігирьовій О.Ю.,

за участі:

позивача ОСОБА_2,

представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

представників відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третіх осіб ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна. Позивач зазначила, що у квітні 2002 року вона познайомилась з відповідачем, між ними виникли фактичні шлюбні відносини, однак шлюб вони за взаємною згодою не реєстрували, почали проживати разом як подружжя в одній квартирі.

За твердженням ОСОБА_2, у 2012 році вона та ОСОБА_5, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, разом придбали автомобіль марки «Nissan Teana», 2011 року випуску, колір сірий, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Позивач довіряла відповідачу, вірила у його щирі почуття до неї, не мала посвідчення водія та практичних навичок керування транспортним засобом, тому автомобіль було зареєстровано на імя ОСОБА_5.

Навесні 2016 року стан здоровя ОСОБА_2 погіршився, вона вимушена була проходити тривале стаціонарне лікування у медичному закладі; відповідач в той час повідомив позивачу, що більше не бажає жити з нею, припинив фактичні шлюбні відносини з нею, не надавав матеріальної допомоги на лікування, не здійснював догляду за нею.

Позивач вказує, що впродовж 14 років вони з відповідачем жили однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, посилається на норми ст. ст. 8,63,74 Сімейного кодексу України (далі- СК України), зазначає, що автомобіль «Nissan Teana» перебував у користуванні ОСОБА_5, хоча був придбаний за спільні кошти, відповідач не визнає права власності ОСОБА_2 на ? частину цього майна.

Позивач з метою захисті її майнових прав просить суд встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_5 з квітня 2002 року до червня 2016 року, визнати автомобіль «Nissan Teana» спільною сумісною власністю її та відповідача, стягнути з відповідача на її користь ? частину вартості спірного майна, тобто 200000 грн..

Під час судового розгляду справи позивач ОСОБА_2, її представники ОСОБА_3, ОСОБА_4 підтримали заявлені вимоги, просила такі вимоги задовольнити, встановити факт, що має юридичне значення, здійснити поділ спільного майна, стягнувши з відповідача на користь позивача ? частину вартості спірного автомобіля, на підтримання своєї позиції навели аргументи, аналогічні висловленим у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_5, представники відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7 під час судового розгляду заперечували проти задоволення позову ОСОБА_2. Додатково відповідач пояснив, що з позивачем познайомився навесні 2002 року, влітку того ж року вони разом відкрили бар у с. Щурове м. Лиман, з вересня 2002 року вони почали мешкати разом у квартирі позивача, до 2007 року вели спільне господарство, відповідач зробив ремонт у квартирі, придбав нові меблі, побудував гараж. Відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ґрунтувались на домовленості, такі відносини носили дружній характер, з 2007 року відповідач мешкає разом з іншою жінкою, все нажите майно залишив позивачу, допомагав матеріально, коли позивач потребувала лікування у медичному закладі; спірний автомобіль відповідач придбав у 2012 році, за позичені у іншої особи кошти, вже тоді, коли відносини з позивачем були остаточно припинені.

17.11.2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ такого майна. Ухвалою суду від 11.01.2017 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ такого майна до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна, обєднанопозов в одне провадження з первісним позовом.12.03.2018 року відповідач ОСОБА_5 подав до суду заяву про відмову від свого зустрічного позову.Ухвалою суду від 28.03.2018 року прийнято відмову відповідача від зустрічного позову, провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ такого майна було закрито на підставі п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Третя особа ОСОБА_8 заперечувала проти задоволення первісного позову, вважала позовні вимоги безпідставними, вирішення зустрічного позову вважала за можливе залишити на розсуд суду ; вона пояснила, що з відповідачем ОСОБА_5 з травня 2016 року мешкає однією сімєю без реєстрації шлюбу, з позивачем ОСОБА_10 лише підтримує дружні стосунки, надає їй матеріальну допомогу на лікування та харчування; відповідачу кошти на придбання автомобіля «Nissan Teana» позичав чоловік його сестри ОСОБА_11, ОСОБА_10 не зміг своєчасно повернути позичені кошти, тому позичальник забрав собі спірний автомобіль, згодом ОСОБА_8 за власні накопичені кошти 10000 доларів США (т.1,а.с. 150-154) придбала цей автомобіль у ОСОБА_11, це було 09.12.2016 року, на теперішній час майно належить на праві власності саме їй, здійснено переоформлення права власності на її імя у ВРЕР ДАІ м. Краматорська. В подальшому третя особа надала до суду заяву про розгляд справи без її участі (т.1,а.с. 149).

Третя особа ОСОБА_9 підтримав первісний позов та заперечував проти задоволення зустрічного позову. Він пояснив, що є сином позивача, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу впродовж близько 13 років (з 2002 чи 2003 року до весни 2016 року), вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно відзначали сімейні свята. Позивач та відповідач мешкали разом у квартирі, розташованій за адресою Донецька область, м. Лиман, пр-кт Терешкової (теперішня назва - пр-кт Щасливий)АДРЕСА_1, спільно придбавали речі, робили ремонт в квартирі за спільні кошти; в 2008 році позивач та відповідач придбали за спільні кошти автомобіль «Mitsubishi Lancer» білого кольору, в 2012 році вказаний автомобіль було продано і за отримані кошти придбано автомобіль «Nissan Teana», який зареєстрували на імя ОСОБА_5. Автомобілем користувався відповідач, іноді на ньому їздив ОСОБА_9, на цьому автомобілі відвозили позивача до медичного закладу до м. Харкова навесні 2016 року; під час перебування позивача у медичному закладі ОСОБА_5 зібрав свої речі, залишив квартиру та почав мешкати однією сімєю з ОСОБА_8; за час спільного проживання все інше майно позивач та відповідач придбавали за спільні кошти, спорів щодо поділу майна між ними раніше не виникало.В подальшому ОСОБА_9 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (т.2,а.с. 34).

Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд відповідно до ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатись як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ст.81 ЦПК України); обставини, що мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини.

Особу позивача ОСОБА_2, 30.05.1958 р. н., встановлено за паспортом громадянина України серії ВЕ № 900958, виданим 20.05.2003 року Краснолиманським МВ УМВС України в Донецькій області,позивач зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 (теперішня назва - пр-кт Щасливий)АДРЕСА_1 (т.1, а. с. 7-9). Із записів у трудовій книжці вбачається, що позивач здійснювала трудову діяльність з 05.09.1985 року по 29.07.1994 року (т.1, а.с.11-19). Позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_12, 19.03.2003 року шлюб було розірвано, 14.05.2003 року позивач змінила своє прізвище з «Сіренко» на «Фогт-Тягней» (т.1, а.с.24,25).

Згідно з актом, складеним органом місцевого самоврядування за участю свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, «…в період з квітня 2002 року по 21.07.2016 року в квартирі за адресою проспект Терешкової, 10/2, належній ОСОБА_2, 30.05.1958 р. н., з нею як чоловік разом мешкав ОСОБА_5, 11.10.1978 р. н, …» (т.1, а.с.20). Факт спільного проживання позивача та відповідача однією сімєю без реєстрації шлюбу також опосередковано підтверджено наданими ОСОБА_2 фотознімками (т.1,а.с.62); обома сторонами в судовому засіданні визнано, що на вказаних знімках зображені ОСОБА_2 та ОСОБА_5 під час спільного відпочинку.

Згідно з медичними документами, наданими позивачем, ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні у медичному закладі з 17.05.2016 року по 21.06.2016 року (т.1, а.с.21-23).

Право власності на нерухоме майно, розташоване за адресоюДонецька область, м. Лиман, пр-кт Терешкової (теперішня назва - пр-кт Щасливий)АДРЕСА_1, зареєстроване на імя ОСОБА_2, ОСОБА_9 (т.1, а.с.67-77). На імя позивача зареєстровано право власності на гараж, розташований за адресою Донецька область, м. Лиман, пр-кт Гагаріна, 7-Л (т.1,а.с.120-122).

ОСОБА_5 надавав податкову звітність як фізична особа підприємець з 2003 року по 2008 рік, 10.03.2009 року припинив здійснення підприємницької діяльності (т.1,а.с. 155).

Автомобіль марки «Nissan Teana», 2011 року випуску, колір сірий, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, було придбано та оформлено на імя ОСОБА_5 04.04.2012 року (т.1, а. с. 87).

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 11.07.2016 року у справі № 236/1608/16-ц визнано мирову угоду, за якою ОСОБА_11 відмовляється від позову про стягнення суми боргу в розмірі 248 284,00грн. (еквівалентна 10 000 доларів США), ОСОБА_5 зобовязується протягом десяти днів, тобто до 21 липня 2016 року, переоформити право власності на транспортний засіб автомобіль «Nissan Teana», державний номерний знак НОМЕР_1, на імя ОСОБА_11, шляхом укладення договору купівлі-продажу зазначеного автомобіля; провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_5 про стягнення боргу було закрито (т.1, а.с.66).

З 09.12.2016 року і до теперішнього часу право власності на марки «Nissan Teana», 2011 року випуску, колір сірий, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстроване на імя ОСОБА_8 (т.1,а.с.119).

Інформаційною довідкою ТСЦ 1443 РСЦ МВС у Донецькій області від 10.08.2017 року вих. № 1443-1478 підтверджено, що 04.04.2012 року на імя ОСОБА_5 зареєстровано автомобіль марки «Nissan Teana», 2011 року випуску, колір сірий, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (довідка-рахунок ДПІ 482598 від 04.04.2012 року) ; 19.07.2016 року право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано на імя ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу № 3921 від 08.07.2016 року; 09.12.2016 року ОСОБА_11 продав вказаний транспортний засіб ОСОБА_8 (договір купівлі-продажу № 134 від 09.12.2016 року), відомості про перереєстрацію майна на інших осіб відсутні (т.1, а. с. 237).

Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи від 11.10.2017 року № 1333, складеним експертом Донецького НДІСЕ МЮУ, ринкова вартість автомобіля марки «Nissan Teana», 2011 року випуску, колір сірий, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 378948,34 грн. (т.2, а.с.3-13).

Крім того, за клопотаннями позивача та відповідача з метою встановлення тривалості спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 однією сімєю без реєстрації шлюбу судом були допитані свідки.

Зокрема, свідок ОСОБА_11 пояснив, що ОСОБА_5 є братом його дружини; позивач та відповідач стали жити разом приблизно у 2005-2006 році, але вони періодично припиняли спільне проживання, ОСОБА_5 в 2008 році жив з дівчиною у м. Горлівка Донецької області, потім жив з дівчиною у м. Словянську Донецької області, також відповідач жив у своєї сестри та у своєї матері, коли сварився з ОСОБА_2; відповідач робив ремонт у квартирі позивача, допомагав позивачу матеріально; свідок підтвердив, що ОСОБА_5 позичав у нього кошти на придбання автомобіля «Nissan Teana», не зміг повернути гроші, тому ОСОБА_11 звертався до суду з позовом, на підставі мирової угоди влітку 2016 року ОСОБА_5 передав йому спірний автомобіль, а ОСОБА_11 в грудні 2016 року продав транспортній засіб ОСОБА_8.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_22 пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача, її брат проживав з ОСОБА_2 з 2002 року по 2007 рік, у них були «вільні договірні відносини», ОСОБА_5 весь час надавав кошти позивачу, однак періодично зустрічався з молодими дівчатами; після 2007 року ОСОБА_5 мешкав у м. Горлівка Донецької області, їздив лише на роботу до м. Лиман; з 2009 року по 2016 рік ОСОБА_5 жив у себе вдома , до позивача тільки ходив у гості; кошти в розмірі 30000 доларів США на придбання автомобіля «Nissan Teana» ОСОБА_5 надав чоловік свідка ОСОБА_11, відповідач зміг повернути кошти позичальнику лише частково, тому автомобіль було передано ОСОБА_11 за мировою угодою, затвердженою судом.

Свідок ОСОБА_23 повідомив, що з відповідачем перебував у дружніх відносинах, був його сусідом у будинку по вул. К. Гасієва, 5, у м. Лиман; позивача ОСОБА_2 свідок ніколи не бачив разом з ОСОБА_5, у відповідача завжди були інші дівчата, з якими ОСОБА_5 перебував у тривалих відносинах.

Свідок ОСОБА_24 у своїх показаннях зазначила, що з грудня 2011 року жила разом з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу у м. Словянську Донецької області, в квартирі по вул. Василевського, 4/8, фактичні шлюбні відносини вони припинили в травні 2013 року; вони разом їздили до м. Краматорська, там ОСОБА_5 оформлював придбання автомобіля марки «Nissan Teana» за 285000 грн., також вони спільно купили різну побутову техніку; свідку невідомо, щоб у цей час відповідач жив разом з іншими жінками, він весь час перебував разом з нею, підтримував відносини лише з нею.

Свідок ОСОБА_20 повідомила, що з позивачем перебуває у дружніх відносинах, позивача та відповідача знає особисто впродовж 12-15 років; з 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 жили разом, перебували у фактичних шлюбних відносинах, в 2005 році вони мешкали у квартирі свідка певний час, влітку 2016 року вони припинили стосунки остаточно; за час спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 робили ремонт у житлі, придбали меблі та побутову техніку; двічі свідок бачила, як ОСОБА_5 їздив на новому автомобілі темного кольору (марку свідок не знає).

Свідок ОСОБА_18 зазначила, що позивач та відповідач почали жити разом як чоловік і дружина приблизно у 2001 чи 2002 році, до 2005 року свідок тісно спілкувалась з ними, підтримувала дружні відносини; в 2016 році бачила ОСОБА_5 біля гаража позивача, відповідач в той час їздив на автомобілі «Nissan» сірого кольору, придбав він його приблизно 4 роки тому; хто давав кошти на придбання автомобіля свідку невідомо; раніше в гаражі стояв автомобіль «Mitsubishi»білого кольору; навесні 2016 року ОСОБА_5 припинив відносини з ОСОБА_2 та почав жити разом з дівчиною на імя ОСОБА_18.

Свідок ОСОБА_25 вказала, що вона є дружиною сина позивача ОСОБА_9, родину чоловіка знає з 2014 року, позивач та відповідач за цей час мешкали разом, у них були фактичні шлюбні відносини, в 2016 році позивач захворіла, ОСОБА_5 доглядав за нею, допомагав матеріально; автомобіль «Nissan» сірого кольору позивач та відповідач придбали разом, після того, як продали автомобіль «Mitsubishi» білого кольору; навесні 2016 року ОСОБА_5 припинив відносини з позивачем, при цьому пояснив, що «кохає іншу жінку».

Свідок ОСОБА_26 пояснила, що в 2004-2005 році вона познайомилась з позивачем та відповідачем, підтримувала з ними дружні стосунки; ОСОБА_5 та ОСОБА_2 жили як чоловік і дружина, робили разом ремонт у квартирі, придбавали побутову техніку, їздили на відпочинок до Криму, до Єгипту, до м. Одеси, до м. Бердянська, відповідач дарував позивачу ювелірні прикраси, придбавав одяг та взуття, продукти харчування, ОСОБА_5 жив у квартирі позивача, там були його речі; автомобіль «Nissan» було придбано приблизно у 2012-2013 році, за чиї кошти свідку невідомо; з літа 2016 року ОСОБА_5 припинив фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_2, а теперішній час мешкає з іншою жінкою.

Свідок ОСОБА_27 вказала, що перебуває з позивачем у дружніх відносинах, зверталась до неї неодноразово з приводу пошивки одягу; з літа 2002 року позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, припинили свої стосунки вони в 2016 році, ініціатором припинення стосунків був ОСОБА_5; автомобіль «Nissan» відповідач та позивач придбали у 2012 чи у 2013 році, у позивача завжди були власні кошти, вона матеріально допомагала ОСОБА_5, чи приносив у сімю кошти ОСОБА_5 свідок достовірно не знає, але за кошти ОСОБА_2 придбавали продукти, оплачували рахунки за житлово-комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_28 зазначила, що перебуває з позивачем у дружніх відносинах, познайомилась з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у 2015 році, коли вони продавали магазин; свідок приходила до них додому у гості 2 чи 3 рази, знає, що вони почали проживати разом як чоловік і дружина приблизно у 2002-2003 році, припинили свої стосунки у 2016 році; позивач і відповідач вели спільне господарство, обладнали спільно свій побут, спільно відзначали свята; про сімейний бюджет позивача та відповідача свідок достеменно нічого сказати не може, вона цим не цікавилась, до 2014 року взагалі жила у м. Донецьку, приїздила до м. Лиман лише влітку.

Вирішуючи позов по суті, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого майнового права чи інтересу (ст. 16 ЦК України), одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Позивач звернулась до суду задля захисту своїх майнових прав, з цією метоюФогт-Тягней М.М. просить також встановити факт, що має юридичне значення і є підґрунтям для здійснення нею в подальшому речових прав на певну частку у спільному майні.

Згідно зі ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

За змістом ч.2 ст. 21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 СК України.

Судова практика виходить з того, що при застосуванні ст. 74 СК, яка регулює поділ майна осіб, котрі проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст. 60 СК України).

Згідно із ч.1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України).

З наведених вище показань свідків встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 певний час проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу, між ними існували фактичні шлюбні відносини, позивач та відповідач вели спільне господарство, спільно придбавали предмети побуту та інше майно, здійснювали ремонт в квартирі.

Аналізуючи показання зазначених свідків, суд зясував, що фактичні шлюбні відносини між позивачем та відповідачем мали тривалий характер, зокрема, такі стосунки існували між сторонами в період з 01.04.2002 року по 01.12.2011 року та з 01.06.2013 року по 01.07.2016 року.

Водночас суд бере до уваги показання свідка ОСОБА_24 у своїх показаннях зазначила, що з грудня 2011 року жила разом з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу у м. Словянську Донецької області, в квартирі по вул. Василевського, 4/8, фактичні шлюбні відносини вони припинили в травні 2013 року; вони разом придбавали майно, мали спільні кошти, відповідач весь час перебував разом з нею, підтримував відносини лише з нею. Показання свідка є достовірними, вони не були спростовані жодними іншими дослідженими доказами, свідок не має особистої заінтересованості у результатах справи, не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не вважає автомобіль своєю власністю.

Спірний автомобіль марки «Nissan Teana», 2011 року випуску, колір сірий, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, було придбано відповідачем 04.04.2012 року, що підтверджено довідкою ТСЦ 1443 РСЦ МВС у Донецькій області.

За змістом ст. 74 СК України режим спільної сумісної власності подружжя поширюється на майно осіб, котрі перебувають між собою у фактичних шлюбних відносинах, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Таким чином, спірне майно було придбано у період часу, коли відповідач перебував у фактичних шлюбних відносинах не з позивачем, а з іншою жінкою, що виключає можливість застосування до спірного майна норм ст. 74 СК України. Позивачем не було доведено використання належних саме їй (або спільних з відповідачем) грошових коштів на придбання автомобіля.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на час вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 право власності на спірний автомобіль марки «Nissan Teana», 2011 року випуску, колір сірий, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, було зареєстроване на імя ОСОБА_8.

На момент придбання спірного автомобіля у ОСОБА_11 як покупець ОСОБА_8 не знала та не могла знати про те, що існують будь-які перешкоди щодо придбання нею за відплатним договором майна, оскільки рішення суду про визнання мирової угоди між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 з приводу автомобіля було чинним, залишається чинним і дотепер, транспортний засіб було зареєстровано на імя відчужувача, а відтак,вона є добросовісним набувачем.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України).

Позивачем не враховано, що у випадку, коли майно придбано за договором у особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача.

Права особи, яка вважає себе власником майна, можливо захистити лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Отже, за таких обставин належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом предявлення віндикаційного позову.

В даному випадку способом захисту права власності позивачем обрано позов про поділ спільного майна, а не витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (ст.ст. 387, 388 ЦК України), визнання угоди недійсною з певних підстав. З вимогами майнового характеру до ОСОБА_8 позивач взагалі не зверталась.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним;припинення дії, яка порушує право;відновлення становища, яке існувало до порушення;примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення;припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Право вибору способу судового захисту належить позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, але за таких обставин може бути відмовлено в позові.

З огляду на це, суд задовольняє первісний позов ОСОБА_2 частково. Суд встановлює факт спільного проживання позивача та відповідача однією сімєю без реєстрації шлюбу впродовж певного строку, оскільки цей факт має юридичне значення, дозволить ОСОБА_2 здійснювати речові права на інше майно, придбане сторонами за час спільного проживання. У задоволенні вимог про визнання спільною сумісною власністю позивача та відповідача автомобіля марки «Nissan Teana», 2011 року випуску, колір сірий, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, стягнення з відповідача на користь позивача ? частини вартості вказаного автомобіля суд відмовляє через відсутність передбачених законом підстав для цього.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке.

Згідно із ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу;повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються:

у разі задоволення позову - на відповідача;у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_2 були заявлені вимоги майнового та немайнового характеру, вимога немайнового характеру оплачена за чинними на вересень 2016 року ставками судового збору у розмірі 551,20 грн., вимога майнового характеру у розмірі 2000,00 грн. (т.1,а.с.2,3). Судом за результатами розгляду справи задоволено вимоги немайнового характеру та відмовлено у задоволенні вимог майнового характеру, а відтак, з відповідача на користь позивача має бути стягнута сума судового збору у розмірі 551,20 грн., витрати щодо сплати судового збору на суму 2000,00 грн. віднесено на рахунок позивача.

Також 09.09.2016 року представником позивача ОСОБА_3 була подана до суду заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний автомобіль «Nissan Teana», при цьому сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн. (т.1,а.с.29); ухвалою судді від 09.09.2016 року відмовлено у задоволенні такої заяви, тому витрати щодо сплати судового збору віднесені на рахунок позивача.

10.02.2017 року представник позивача ОСОБА_3 звертався до суду із заявою про надання копії технічного запису судового засідання від 27.01.2017 року, при цьому сплачено судовий збір у розмірі 48,00 грн. (т.1,а.с.139-140), вказані судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача.

18.09.2017 року позивачем оплачено рахунок за здійснення судової автотоварознавчої експертизи № 1333 на користь Донецького НДІСЕ МЮУ на суму 1900,00 грн. (т.1,а.с.247); з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог майнового характеру щодо поділу спільного майна, з якими було повязане здійснення експертного дослідження, суд відносить вказані витрати на рахунок позивача.

02.07.2018 року представник позивача ОСОБА_4 звертався до суду із заявою про надання копії технічного запису судового засідання, при цьому сплачено судовий збір у розмірі 52,86 грн. (т.2,а.с.137,138), вказані судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача.

09.11.2016 року відповідач ОСОБА_5 при зверненні до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 551,20 грн. (а.с.63, 64-65). Ухвалою суду від 28.03.2018 року прийнято відмову відповідача від зустрічного позову, провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ такого майна було закрито на підставі п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Отже, суд відносить вказані витрати на рахунок відповідача.

Таким чином, у звязку із частковим задоволенням первісного позову та закриттям провадження за зустрічним позовом стягненню зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 підлягають судові витрати на загальну суму 652,06 грн..

Керуючись ст. ст. 7,8,14,15,18,57,60-63, 68-71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 3,4,10, 12,13,19, 133,141, 142, 258,259,264,265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна- задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 (30.05.1958 р. н., реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишня назва проспект Терешкової)АДРЕСА_1) та ОСОБА_5 (11.10.1978 р. н.,реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (колишня назва вул. Чапаєва)АДРЕСА_2) в період з 01.04.2002 року по 01.12.2011 року та з 01.06.2013 року по 01.07.2016 року.

У задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання спільною сумісною власністю позивача та відповідача автомобілямарки «NissanTeana», 2011 року випуску, колір сірий, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, стягнення з відповідача на користь позивача ? частини вартості вказаного автомобіля відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 652 (шістсот пятдесят дві гривні) 06 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Краснолиманський міський суд Донецької області до Апеляційного судуДонецької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст цього рішення суду виготовлений 20.08.2018 року.

Суддя -