Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 454/2960/15-ц

провадження № 61-9199св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Правекс-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року у складі судді Струс-Духнич Т. В. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 липня 2016 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Богонюка М. Я., Берези В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «Правекс-Банк» посилалося на те, що 18 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» (далі - АКБ «Правекс-Банк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2449001/07Р (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 9 976 доларів США для своєчасної оплати вартості автомобіля під 11,99 % річних на строк до 18 квітня 2014 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором 18 квітня 2007 року між банком і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (поручителі) було укладено два окремих договори поруки №№ 2449-001/07Р, 2449-001/07Р відповідно, за якими поручителі зобов'язалися нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов'язань ОСОБА_1 Позичальник не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 17 червня 2015 року в нього утворилася заборгованість за Кредитним договором у розмірі 4 715,66 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 3 495 доларів США, заборгованість за процентами - 1 220,66 доларів США. Враховуючи наведене, банк просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 4 715,66 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 3 495 доларів США та заборгованості за процентами - 1 220,66 доларів США. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» 1 620 грн 54 коп. сплаченого судового збору.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з позичальника і поручителів у повному обсязі на користь банку.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року змінено. Викладено абзац другий резолютивної частини рішення в такій редакції: «Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» 4 715,66 доларів США заборгованості за Кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 3 495 доларів США та заборгованості за процентами у розмірі 1 220,66 доларів США. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» 4 715,66 доларів США заборгованості за Кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 3 495 доларів США та заборгованості за процентами у розмірі 1 220,66 доларів США». В решті рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у разі укладення окремих договорів поруки з різними поручителями, останні несуть солідарну відповідальність лише з боржником та не відповідають солідарно між собою. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в даному випадку поручителі не несуть солідарної відповідальності між собою, так як відсутня їх спільна порука, оскільки між банком та поручителями укладено окремі договори поруки.

У серпні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 липня 2016 року, в яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційні скарги мотивовані тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не брали участі у розгляді справи місцевим судом, оскільки не були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим не мали можливості подати заяву про застосування позовної давності. Вказана заява була подана під час розгляду справи в апеляційному порядку, проте суд апеляційної інстанції на неї не відреагував. Останній платіж позичальником було здійснено 21 листопада 2011 року, а позов пред'явлено банком у грудні 2015 року, тобто з пропуском встановленого законом строку. Банком в односторонньому порядку 11 травня 2008 року збільшено розмір відсоткової ставки до 12,99 % річних, а 11 червня 2008 року - до 13,99 % річних, у зв'язку з чим значно збільшився розмір відповідальності позичальника та поручителів за Кредитним договором. Будь-яких повідомлень щодо підвищення відсоткової ставки їм не надходило. У зв'язку з незаконним підвищенням відсоткової ставки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до Сокальського районного суду Львівської області з позовами про розірвання договорів поруки. На час розгляду справи апеляційним судом вже було ухвалено рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 травня 2016 року про припинення договору поруки № 2449-001/07Р, а ухвалою цього суду від 30 березня 2016 року - відкрито провадження у справі № 454/986/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Правекс-Банк», ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3, про визнання припиненим договору поруки і призначено справу до розгляду. У зв'язку з викладеним відповідачами було подано клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили вищевказаним судовим рішенням, однак дане клопотання розглянуто не було і суд апеляційної інстанції у своєму рішенні не зазначив мотивів його відхилення. На час перегляду справи апеляційним судом рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 травня 2016 року про визнання припиненим договору поруки № 2449-001/07Р від 18 квітня 2007 року набрало законної сили. В порушення частини третьої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд апеляційної інстанції ухвалив по суті протилежне рішення з приводу одних і тих самих правовідносин.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 27 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» подало заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3, в якому просило її відхилити, посилаючись на те, що зміна розміру процентної ставки відбулася у зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором. Підписуючи договори поруки, поручителі підтвердили, що вони ознайомлені зі змістом зобов'язання, забезпеченого порукою, і не мають претензій щодо умов Кредитного договору. В договорах поруки, укладених між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, встановлено строк їх дії, в межах якого банк звернувся до суду з цим позовом.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року справу № 454/2960/15-цВищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 18 квітня 2007 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 9 976 доларів США для своєчасної оплати вартості автомобіля під 11,99 % річних на строк до 18 квітня 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

З метою належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань 18 квітня2007 року між банком і ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 2449-001/07Р, за умовами якого поручитель зобов'язався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання позичальником усіх зобов'язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору.

Того ж дня між банком і ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 2449-001/07Р, за умовами якого поручитель зобов'язався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання позичальником усіх зобов'язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка за розрахунком ПАТ КБ «Правекс-Банк» станом на 17 червня 2015 року склала 4 715,66 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 3 495 доларів США; заборгованість за процентами - 1 220,66 доларів США.

Згідно з пунктом 4.4 Кредитного договору погашення заборгованості за кредитом здійснюється шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 119 доларів США щомісяця до 10 числа наступного місяця.

Пунктом 1.3 Кредитного договору передбачено, що у кожному випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобов'язань за цим Договором, розмір процентної ставки збільшується на 1 (один) відсоток річних, починаючи з розміру, встановленого пунктом 1.2 цього Договору. У випадку наступного невиконання позичальником своїх зобов'язань за цим Договором розмір процентної ставки збільшується з урахуванням збільшення процентних ставок, зроблених раніше, відповідно до умов цього пункту Договору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог банку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з обґрунтованості розрахунку суми заборгованості відповідачів перед банком, який обчислений з урахуванням підвищених відповідно до пункту 1.3 Кредитного договору процентів за користування кредитом.

Однак, зважаючи на встановлені фактичні обставини справи та норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, висновки судів щодо обґрунтованості позовних вимог в частині застосованого розміру процентних ставок є помилковими.

За правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

За змістом наведеної правової норми в будь-якому випадку зміни відсоткової ставки за кредитним договором, в тому числі й за наявності в договорі відповідних умов, банк зобов'язаний повідомити про це позичальника, а при невиконанні такого обов'язку не вправі нараховувати змінену відсоткову ставку.

Однак в порушення вказаної норми суди не перевірили її дотримання позивачем при збільшенні в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитом з 11,99 % до 13,99 % та не з'ясували, чи надсилав банк відповідне повідомлення і чи вручено воно позичальнику.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій без достатніх підстав зробили висновок про необхідність обчислення суми заборгованості з урахуванням збільшеної відсоткової ставки за Кредитним договором. Такий висновок є передчасним та ґрунтується на припущеннях.

Разом з тим судами не досліджено у системному взаємозв'язку та не надано правової оцінки графіку платежів за Кредитним договором, який є додатком до нього, і розрахунку заборгованості за цим договором, складеним банком з урахуванням зміни відсоткової ставки, та фактичними платежами боржника. Внаслідок цього суди не встановили дійсний розмір та фактичну наявність заборгованості відповідачів перед банком.

Крім того, під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було подано заяви про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 454/985/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Правекс-Банк», ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про припинення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною другою статті 208 ЦПК України 2004 року питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Пунктом 3 частини першої статті 210 ЦПК України 2004 року передбачено, щоу мотивувальній частині ухвали суду мають зазначатися мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закон, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

В порушення вищенаведених норм процесуального права, апеляційний суд залишив поза увагою подані відповідачами заяви та не навів мотивів їх відхилення.

Також апеляційним судом в порушення вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року залишено поза увагою рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 травня 2016 року у справі № 454/985/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Правекс-банк», ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, яким визнано припиненим договір поруки від 18 квітня 2007 року № 2449-001/07Р, укладений між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_3

Відповідно до частини другої статті 10 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Таким чином, залишивши без розгляду заяви відповідачів про зупинення провадження у справі, апеляційний суд тим самим фактично перешкодив їм у здійсненні їх права на доведення перед судом переконливості своїх заперечень проти позову, що є порушенням статті 1 ЦПК України 2004 року, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення.

Відповідно до підпунктів першого, другого частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки судами попередніх інстанцій порушено вищенаведені норми процесуального права, не досліджено належним чином зібрані у справі докази, які стосуються розміру заборгованості за Кредитним договором, не вирішено в установленому законом порядку заяви відповідачів про зупинення провадження у справі, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення необхідно скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, вирішити заяви та клопотання сторін, дати правову оцінку їх доводам і запереченням та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 липня 2016 року скасувати.

Справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик