Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 2-1454/2010

провадження № 61-30901св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача - Демченко Анастасія Михайлівна, Чехман Світлана Михайлівна, Рожко СергійМиколайович,

відповідач - ОСОБА_7,

представники відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 26 вересня 2017 року у складі суддів Шитченко Н. В., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2010 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 078,82 доларів США, що за курсом національного банку України, станом на 25 листопада

2010 року складало 79 925,04 грн.

Позов мотивовано тим, що 24 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 41 318 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,6 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначених договором. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 26 листопада 2010 року виникла заборгованість у розмірі 10 078,82 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 9872,44 доларів США, заборгованість по поточним відсоткам - 85,99 доларів США, заборгованість по простроченим відсоткам - 120,82 доларів США, пеня - 4,11 доларів США та комісія - 40,46 доларів США, , які банк просить стягнути в судовому порядку.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 13 червня 2017 року у складі судді Майбороди С. М. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані позивачем меморіальні ордери, виписка з рахунку та розрахунок заборгованості не можуть бути визнані належними та допустимими доказами на підтвердження виконання банком зобов'язань за кредитним договором та наявної заборгованості, оскільки вказані документи не відповідають вимогам закону щодо їх оформлення. Позивачем не надано жодного договору страхування, який був укладений відповідачем на підтвердження перерахування суми 12 418 доларів США, а наявний у справі графік погашення кредиту від 24 жовтня 2006 року є додатком до іншого договору.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, яка станом на 26 листопада 2010 року складається з: 9827,44 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 136,80 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 32,63 грн - заборгованість за пенею. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що в період дії кредитного договору з 24 жовтня 2006 року по 24 жовтня 2013 року відповідач у період з 08 листопада 2006 року по 07 жовтня 2010 року проводив погашення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними. Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_7 звертався до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним з підстав неотримання ним кредитних коштів, у зв'язку з чим діють положення законодавства щодо презумпції правомірності правочину.

За умови доведеності факту існування між сторонами грошового зобов'язання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами, тому ОСОБА_7 повинен сплатити позивачу наявну суму заборгованості за кредитним договором станом на 26 листопада 2010 року.

Вирішуючи питання про розмір заборгованості, яка має бути стягнута з відповідача на користь банку, апеляційний суд дійшов висновку, що стягненню підлягає 9872,44 доларів США - заборгованості за тілом кредиту та 136,80 доларів США - загальний залишок заборгованості по процентам, оскільки ці суми підтверджені детальним розрахунком позивача.

Згідно висновків апеляційного суду пеня має розраховуватись у грошовій одиниці України - гривні, оскільки розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені пов'язано з розміром облікової ставки Національного банку України, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти.

Посилаючись на наведене, апеляційний суд виходив з того, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за пенею у гривневому еквіваленті, яка, згідно розрахунку заборгованості складає 32,63 грн.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права в частині задоволення позову банку про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, просить скасувати ухвалене у справі рішення апеляційного суду з направленням справи до цього ж суду на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час апеляційного розгляду справи судом були надані нові докази, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції. При цьому, обставини, на які посилався позивач, як на поважність причин неподання цих доказів раніше, були не переконливими. Суд апеляційної інстанції без будь-якого обґрунтування, безпідставно приєднав до справи нові докази, розпочавши таким чином новий розгляд справи та поклав їх в основу ухваленого рішення.

Крім того, у касаційній скарзі заявник посилається на те, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним, як оспорюваного правочину, не може бути перешкодою для врахування його інтересів, як відповідача, при вирішенні цього спору.

Також посилається на те, що апеляційним судом порушено порядок дослідження доказів, не спростовано висновків місцевого суду щодо відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження факту надання банком кредиту, а також безпідставно відхилено клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи для ретельного дослідження наданого банком детального розрахунку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» не погодився з доводами відповідача та просив залищити ухвалене у справі рішення апеляційного суду без змін, посилаю.чись на його законність і обґрунтованість.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову сторонами не оскаржується, у зв'язку із чим не переглядається у цій частині колегією суддів в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 24 жовтня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит в сумі 41 318 доларів США шляхом перерахування на поточний рахунок ПП «АвтоПалац» на строк з 24 жовтня 2006 року по 23 жовтня 2013 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на наступні цілі: купівля автомобіля 28 900 доларів США та 12 418 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,05 % на місяць на суму залишку та винагороди.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 25 жовтня 2006 року між сторонами укладений договір застави автотранспорту - SUZUКI GRAND VITARA 2.0, який належав заставодавцю - ОСОБА_7 на праві власності.

На виконання умов вказаного кредитного договору, 24 жовтня 2006 року між ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» та ОСОБА_7 укладено договір особистого страхування та договір страхування переданого у заставу наземного транспорту.

Частиною першою статті 1054 ЦК Українивизначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов'язань.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час розгляду справи, відповідач в особі представника, заперечуючи проти позову банку, посилався на неотримання кредитних коштів за вказаним кредитним договором.

Разом з тим, презумпцію правомірності вказаного правочину не спростував, до суду з відповідним позовом про визнання кредитного договору недійсним, з підстав неотримання ним кредитних коштів, не звертався.

При цьому, згідно із встановленими судом обставинами відповідач у період з 08 листопада 2006 року по 07 жовтня 2010 року здійснював погашення заборгованості за кредитним договором від 24 жовтня 2006 року, що не було спростовано під час розгляду справи та підтверджує факт отримання останнім кредитних коштів і користування ними.

Отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується дослідженими апеляційним судом доказами, зокрема: рахунком-фактурою від 13 жовтня 2006 року на придбання транспортного засобу, заявою ОСОБА_7 на видачу готівки у сумі 28 900 доларів США від 25 жовтня 2006 року, квитанцією від 25 жовтня 2006 року про здійснення валютно-обмінної операції купівлі, квитанцією № 4 від 25 жовтня 2006 року про зарахування коштів після конвертації у сумі 147 101 грн та платіжним дорученням № 1 від 25 жовтня 2006 року про перерахування зазначених коштів на рахунок ПП «Авто Палац».

Встановивши наведені обставини, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що за умов неспростування презумпції правомірності правочину та доведеності факту існування між сторонами грошового зобов'язання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами, у зв'язку з чим ОСОБА_7 зобов'язаний сплатити позивачу наявну суму заборгованості за кредитним договором станом на 26 листопада 2010 року.

Перевіривши належним чином наданий банком розрахунок заборгованості та детальний розрахунок боргу, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9872,44 доларів США, 136,80 доларів США - загального залишку заборгованості по процентам та 32,63 грн - заборгованості за пенею.

Розмір вказаної заборгованості відповідачем не спростовано під час розгляду справи, власних розрахунків суду не надано.

У наданому банком розрахунку містяться відомості про дати і суми погашення кредиту, розміри сплачених платежів, залишок заборгованості, проценту ставку.

Суд апеляційної інстанції повно встановив наведені вище обставини та дав належну оцінку умовам укладеного між сторонами договору, проаналізував надані кожним із сторін доказів, як на підтвердження позову, так і заперечень на нього, правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 допустив неналежне виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим, заборгованість, яка утворилась за тілом кредиту та по відсоткам, а також пеня підлягає стягненню на користь банку.

Доводи касаційної скарги відповідача щодо недоведеності отримання ним кредитних коштів, неправильності суми заборгованості по кредитному договору та його розрахунку спростовуються дослідженими під час розгляду справи апеляційним судом доказами, які відповідачем не спростовано.

Аргументи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо порядку дослідження і прийняття нових доказів є безпідставними та необґрунтованими, оскільки, встановивши неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення процесуальних норм щодо сприяння у збиранні доказів та наданні їм належної оцінки, суд апеляційної інстанції виконав покладені на нього обов'язки в силу наданих процесуальним законом повноважень та в межах розгляду справи апеляційним судом.

Доводи касаційної скарги відповідача за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки зібраних у справі доказів, з незгодою з порядком їх дослідження та з відповідними висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

Правильне по суті судове рішення не може бути скасовано лише з формальних питань.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська