Постанова

Іменем України

08 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 274/5431/16-ц

провадження № 61-35793св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальне підприємство «Бердичівтеплоенерго»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 лютого

2017 року у складі судді Корбута В. В. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів:

Худякова А. М., Косигіної Л. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Бердичівтеплоенерго» (далі - КП «Бердичівтеплоенерго») про зобов?язання укласти трудовий договір, стягнення середнього заробітку.

Посилаючись на те, що відповідач відмовляється укласти з ним трудовий договір всупереч гарантіям, передбаченим статтею 22 КЗпП України,

ОСОБА_4 просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від

23 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано безпідставністю заявлених позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 13 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від

23 лютого 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

03 травня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 квітня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваних судових рішеннях відсутні ознаки засад рівності учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 вересня 2018 року матеріали цивільної справи № 274/5431/16-ц надійшли до Верховного Суду.

01 жовтня 2018 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа № 274/5431/16-ц передана судді-доповідачу.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 посилаючись на гарантії встановленні статтею 22 КЗпП України, просив зобов?язати відповідача укласти з ним трудовий договір та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог КП «Бердичівтеплоенего» в заперечення на позовну заяву зазначило, що ним не було відмовлено ОСОБА_4 у прийнятті на роботу. ОСОБА_4 не здійснив необхідних для прийняття його на роботу дій.

Відповідно до статті 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу.

За змістом статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Вирішуючи спір та встановивши, що ОСОБА_4 не вчинив необхідних дій для укладення трудового договору, а саме: не подав належних та допустимих доказів на підтвердження вимог щодо подання всіх необхідних документів, яких обґрунтовано просило надати підприємство, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на підприємство обов'язку укладення трудового договору, а тому правильно відмовив у задоволенні позову, навівши відповідні мотиви. Та, відповідно, не тягне за собою наслідків у вигляді сплати підприємством середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передбачених частиною другою статті 235 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 квітня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від

23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від

13 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська