Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 521/7197/16-ц

провадження № 61-15030св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2016 року в складі судді Целуха А. П. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2017 року в складі колегії суддів: Цюри Т. В., Станкевича В. А., Сидоренко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що з 2010 року до березня 2016 року ОСОБА_1 працював на посаді водія-охоронця-інкасатора у ПАТ КБ «ПриватБанк». У період з грудня 2015 року до березня 2016 року з позивача на користь відповідача постійно списувались грошові кошти із зарплатного рахунку на погашення неіснуючої кредитної заборгованості по кредитним договорам від 29 грудня 2015 року. Оскільки позивач не укладав з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитних договорів, по яким списувались грошові кошти, він вважає, що ці кошти були списані на користь банка безпідставно. Позивач зазначив, що грошові кошти не могли списуватись з нього як відшкодування збитків у зв'язку з втратою сейф-пакету, оскільки в останнього відсутня вина у його втраті. Також на момент списання грошових коштів було відсутнє рішення суду про стягнення збитків з позивача.

На підставі викладеного ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 10 038,25 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк»на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 10 038,25 грн та 551,20 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що кредитні договори між сторонами не укладались. Перевезення грошових коштів здійснювалось колективно і не можливо встановити індивідуальну відповідальність кожного з водіїв-інкасаторів, тому спірні грошові кошти могли стягуватись банком лише на підставі договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, який у матеріалах справи відсутній, та на підставі рішення суду про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівниками банку, за наявності їх вини. Банк не довів завдання йому збитків саме позивачем.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що відповідач допустив примусове стягнення з позивача грошових коштів як відшкодування матеріальних збитків (коштів), у втраті яких позивач не винний. В матеріалах справи немає доказів того, що ОСОБА_1 винен у втраті грошових коштів відповідача, тому банк не мав правових підстав для відшкодування таких збитків за рахунок позивача. Наявна в матеріалах справи роздруківка не є належним доказом, що водії-інкасатори-охоронці ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали з банком договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що банком були відкриті рахунки дебіторської заборгованості з метою зарахування грошових коштів у порядку відшкодування заподіяної шкоди. Зазначено, що у 2010 році між сторонами укладено трудовий договір та договір про повну матеріальну відповідальність. 15 грудня 2015 року між відповідачем та членами колективу (бригади), зокрема і позивачем, укладено договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, відповідно до якого колектив (бригада) бере на себе колективну (бригадну) матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання майна та інших цінностей, переданих йому для виконання комплексу робіт з інкасації банкоматів, терміналів, відділень банку та здійснення міжбанківських перевезень згідно з маршрутними листами та заявками. Внаслідок неналежного виконання своїх обов'язків ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 втратили сейф-пакет, чим завдали відповідачу збитків у розмірі 7 600 доларів США та 800 євро, що підтверджується висновком служби безпеки від 29 грудня 2015 року. Згідно з нормами Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» у ПАТ КБ «ПриватБанк» створено систему «ПриватДок», в якій здійснюється формування наказів, розпоряджень, службових записок та інших документів, проводиться ознайомлення працівників із необхідними у процесі роботи документами та ведеться контроль над своєчасним виконанням кожним із працівників, які мають власний електронний підпис. Договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність було підписано позивачем за допомогою електронного цифрового підпису.

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що причина нестачі спірних коштів не була виявлена, також не встановлено вини позивача у втраті цих коштів, тому банк безпідставно стягував заборгованість з позивача. У лютому 2016 року ОСОБА_1 дізнався про заборгованість перед відповідачем за двома кредитними договорами, які він не підписував, кошти за цими договорами не отримував. Банк безпідставно списував із заробітної плати позивача кошти на погашення кредитної заборгованості. Суди дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача коштів на підставі статті 1212 ЦК України. ПАТ КБ «ПриватБанк» не подано до суду письмового договору про колективну (бригадну) відповідальність, яка підписана позивачем.

27 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_1 у період з вересня 2010 року до березня 2016 року на підставі трудового договору працював у ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаді водія.

07 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до якого ОСОБА_1 був зобов'язаний забезпечувати збереження ввірених йому матеріальних цінностей.

15 грудня 2015 року при інкасації відділення ПАТ «ПриватБанк» № 30 виявлено відсутність сейф-пакета з грошовими коштами у розмірі 7 600 доларів США та 800 євро.

Відповідно до висновку службового розслідування зникнення сейф-пакету з грошовими коштами у розмірі 7 600 доларів США та 800 євро відбулось ймовірно з вини водіїв-інкасаторів-охоронців ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Вирішено прийняти остаточне рішення по факту зникнення вищевказаного майна після висновків проходження поліграфічного тестування.

Наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 23 березня 2016 року позивача звільнено з посади водія-інкасатора-охоронця на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. З тексту цього наказу вбачається, що в результаті втрати сейф-пакета з грошовими коштами у розмірі 7 600 доларів США та 800 євро банком прийнято рішення розподілити цю нестачу на трьох інкасаторів у солідарному порядку, в тому числі і на позивача.

Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 09 червня 2016 року по філії Южного ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» був встановлений факт втрати сейф-пакету з грошовими коштами водієм-інкасатором-охоронцем ОСОБА_1, загальна сума збитків ПАТ КБ «ПриватБанк» склала 2 442,47 доларів США.

ПАТ КБ «ПриватБанк» у період з 29 грудня 2015 року до 01 квітня 2016 року здійснювало примусове списання грошових коштів з рахунку позивача як погашення нестачі за фактом втрати сейф-пакету. В рахунок погашення нестачі за фактом втрати сейф-пакету з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» списано 10 038,25 грн.

Відповідно до кредитної історії на ОСОБА_1: дата видачі кредиту - 29 грудня 2015 року, поточна заборгованість станом на 31 березня 2016 року - 2 246,54 доларів США, строк дії кредиту - до 31 грудня 2999 року.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Проте, відповідачем не подано та, відповідно, у матеріалах справи відсутні, належні та допустимі докази укладення між сторонами кредитного договору.

Отже, банк не мав права стягувати із заробітної плати позивача кошти з метою погашення кредитної заборгованості за правочином, який між сторонами не укладено.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми, можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Оскільки відсутній кредитний договір, відповідно, відсутня правова підстава для стягнення заборгованості за неукладеним правочином, тому суди дійшли правильного висновку, що грошові кошти списувались з позивача безпідставно. Позивач має право на захист свого порушеного права з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, та стягнення безпідставно отриманих банком грошових коштів.

Надання судами оцінки укладеним між сторонами колективному договору та договору про повну індивідуальну відповідальність не має правового значення за встановлених судами обставин та не впливає на правильне вирішення спору по суті.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що внаслідок неправомірних дій позивача під час виконання трудових обов'язків відповідачу було завдано матеріальну шкоду, тому він правомірно списував із заробітної плати позивача спірні кошти, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не позбавлено права звернутися до суду з позовом до працівника про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству з підстав, визначених Главою ІХ КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська