Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 703/4050/15-ц

провадження № 61-12682 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєв С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-відповідач - публічне акціонерне товариствр комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача-відповідача: ПопельнюхТетяна Іванівна, Вікторжевський Олександр Миколайович,

відповідач-позивач - ОСОБА_3,

представник відповідача-позивача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргупублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року у складі судді Васильківської Т. В. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області 11 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Бабенка В. М., Карпенко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 22 березня 2007 року на загальну суму

99 686,77 доларів США, що еквівалентно 2 103 390,85 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору

від 22 березня 2007 року, укладеного між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (найменування банку з закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 25 000 доларів США на умовах, визначених договором, терміном до 20 січня 2027 року.

За умовами кредитного договору, погашення заборгованості мало здійснюватися щомісяця. У період сплати відповідач повинен був надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує позивачу відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідач порушив взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 09 червня 2015 року в сумі 99 686,77 доларів США, яка в добровільному порядку сплачена не була.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 пред'явив зустрічний позов, у якому просив визнати недійсним пункт 7.1 кредитного договору від 22 березня 2007 року та визнати недійсним кредитний договір від 22 березня 2007 року в цілому.

Зустрічний позов мотивовано тим, що при укладенні оспорюваного кредитного договору ОСОБА_3 не було надано банком інформацію, визначену частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживача», яка має надаватися перед укладенням кредитного договору, а також в кредитному договорі не міститься жодних відомостей про загальну вартість кредиту, річну відсоткову ставку, не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.

Зміст пункту 7.1. кредитного договору щодо обов'язку по сплаті відсотків у розмірі 1 % на місяць та 0,20% комісії та її природи викладено в нечіткій формі, інформація надана у двозначний спосіб, що ввело позивача за зустрічним позовом в оману та позбавило свідомого вибору. Позивач за зустрічним позовом не укладав би кредитний договір на умовах щомісячної сплати комісії в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту незалежно від його погашення, внаслідок чого сукупна вартість кредиту збільшується майже на 50%. Вказаний платіж є сталим і сплачується у встановленому розмірі незалежно від залишку заборгованості по тілу кредиту, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача всупереч принципу добросовісності.

Оскільки під час укладення кредитного договору інформація щодо сукупної вартості кредиту, правової природи спірного платежу та підстав його сплати, необхідна для здійснення свідомого вибору, не була надана позичальнику, а у кредитному договорі вона викладена у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб, позивач за зустрічним позовом вважає, що пункт 7.1 кредитного договору має бути визнано недійсним, в зв'язку з чим і весь договір має бути визнано недійсним, так як він суперечить закону.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні зустрічного позову до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зобов'язання за оспорюваним кредитним договором позичальник належним чином не виконав, що сторонами у справі визнається, у зв'язку з чим доказуванню не підлягає. При цьому, ПАТ КБ «ПриватБанк» у порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надало

ОСОБА_3, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, у зв'язку з укладенням кредитного договору від 22 березня 2007 року вже були предметом іншого судового розгляду, зокрема, заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 липня 2009 року у справі

за позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, з останнього в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору від 22 березня

2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1

ПАТ КБ «ПриватБанк» скористалося своїм правом, передбаченим статтею 589 ЦК України, щодо звернення стягнення на предмет застави, при цьому він скористався правом за рахунок предмета застави задовольнити в повному обсязі свої вимоги про дострокове виконання умов відповідного договору, з урахуванням сплати процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання.

При цьому під час ухвалення зазначеного заочного рішення було з'ясовано обставини, щодо умов договору, визначено суми нарахувань із розшифруванням конкретних сум нарахувань (відсотки, пеня, комісія, страховка) за умовами договору.

Місцевий суд дійшов висновку, що саме з моменту набрання законної сили відповідним заочним рішенням суду, сторони були обізнані щодо відповідних правовідносин, банк вже скористався своїм правом на дострокову вимогу про погашення всієї суми заборгованості, та така вимога була задоволена, а відповідач був ознайомленим з умовами договору, які стосуються порядку розрахунку кожного конкретного платежу.

Встановивши, що обидві сторони звернулися до суду з відповідними позовами зі спливом 5 років з моменту, коли їм стало відомо про порушення тих прав, які вони просять захистити у даних позовах, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторонами пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові, оскільки кожен з них подав заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по кредитному договору 27 січня 2015 року, а ОСОБА_3 зустрічний позов пред'явив 07 грудня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовів.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені в справі судові рішення в частині відмови у задоволенні заявлених ним вимог, у цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права.

В іншій частині ухвалені в справі судові рішення просить залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що послання суду на пропуск банком строку позовної давності свідчить про неповне з'ясування обставин справи під час дослідження доказів та невідповідність висновків суду цим обставинам. Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору, строк повернення кредитних коштів встановлено до 20 березня 2027 року. Відповідно до частини 5 статті 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки у даному випадку строк виконання основного зобов'язання визначено сторонами у договорі - 20 березня 2027 року, то саме з цієї дати повинен рахуватись строк позовної давності за основним зобов'язанням. Банк звернувся до суду з позовом у вересні 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, оскільки перебіг такого строку не розпочався.

Згідно доводів касаційної скарги, суди безпідставно відраховували строки позовної давності за зобов'язаннями за кредитним договором з 07 липня 2009 року, тобто з моменту ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки під час звернення до суду з позовом у 2009 році банком не ставились вимоги про розірвання або припинення кредитного договору, судом вказані питання у рішенні від 07 липня

2009 року не вирішувались, тому зобов'язання за кредитним договором не припинялось.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, то непогашений залишок по тілу та проценти за кредитом, які нараховуються щомісяця та є періодичним платежем за користування кредитними коштами, комісія, а також неустойка, нарахована унаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань за договором, підлягають стягненню з позичальника у межах строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 березня 2018 року зазначена цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 22 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав позичальнику готівку через касу на строк до 20 січня 2027 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 25 000 доларів США на купівлю квартири, а також 4 500 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % річних на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту.

Відповідно до пункту 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним договором виступає іпотека квартири АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Смілянського міськрайнного суду Черкаської області від 07 липня 2009 року у справі за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору від 22 березня 2007 року в сумі 200 669,24 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_3 із зазначеної квартири із зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні пред'явлених позовів за пропуском строку позовної давності, не врахував, що відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв'язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обмежився посиланням на наявність заборгованості по кредитному договору у зв'язку з невиконанням його умов позичальником, а також посиланням на невідповідність його умов вимогам частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживача».

При цьому, жодного доказу на підтвердження обґрунтованості вимог банку про стягнення заборгованості по кредитному договору та вимог зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним судом не досліджено, розрахунку заборгованості та умов укладеного між сторонами договору не перевірено. Обґрунтованість чи безпідставність заявлених сторонами позовних вимог судом не встановлено.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та, залишаючи без змін ухвалене місцевим судом рішення, констатував його висновки про пропуск банком строків позовної давності з посиланням на наявність заочного рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 липня 2009 року у спорі між тими ж сторонами, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечувалось виконання зобов'язань за цим кредитним договором.

Разом із тим, ані судом першої, ані апеляційної інстанції не перевірено зміст вказаного судового рішення та обставини, встановлені у ньому, зокрема щодо заборгованості, в рахунок якої звернуто стягнення, за який період вона виникла та нарахована, чи відбулось дострокове стягнення усієї суми кредиту та чи було змінено строк виконання зобов'язань за договором, не перевірено обставин набрання цим рішенням законної сили та його виконання.

Поза увагою судів залишилося те, що сторонами у кредитному договорі визначено строк його дії до 20 березня 2027 року включно, погашення заборгованості здійснюється щомісяця, в період сплати позичальник повинен надати банку (щомісячний платіж) у сумі 328,18 доларів США, цей договір не розірвано та не визнано недійсним, його умови діють до встановленої сторонами дати.

Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання має право заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами за статтею 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності за кожним із платежів.

Судами не враховано, що наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за умов неповернення кредитних коштів, не позбавляє банк права на звернення до суду на загальних підставах з вимогою до відповідача про стягнення на свою користь суми боргу за кредитним договором, зокрема, щодо стягнення тієї частини позики, що підлягає сплаті, у межах позовної давності за кожним із платежів.

Наявність судового рішення за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Вищевказані порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, як за позовом банку про стягнення кредитної заборгованості, так і за зустрічним позовом ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним та призвело до передчасних висновків про наявність підстав для застосування строків позовної давності.

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо встановлення обставин та оцінки доказів, які не були встановлені та досліджені судом, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги позивача щодо недослідження судами зібраних у справі доказів та наявності у зв'язку з цим підстав, визначених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України для скасування ухвалених рішень в оскаржуваній частині з направленням справи в цій частині до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області 11 квітня 2017 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати.

Справу в цій частині направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик