Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 127/22896/16-ц

провадження № 61-1464св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

треті особи: служба у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів Берегового О. Ю., Денишенко Т. О., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, треті особи: служба у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_3, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, згідно з свідоцтвом на право власності на житло від 28 жовтня 1999 року, виданим виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення від 28 жовтня 1999 року № 1436, зареєстрованого ДКП «ВООБТІ» та записаного в реєстрову книгу № 449 за реєстровим № 239/40770.

В цій квартирі крім ОСОБА_1 також зареєстровані: онук позивача

ОСОБА_3, його колишня дружина ОСОБА_2 та їх неповнолітній син ОСОБА_4.

26 січня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

У зв'язку з погіршенням сімейних стосунків між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_2 та їх неповнолітній син ОСОБА_4 понад рік не проживають у вказаній квартирі, їхні речі в цій квартирі відсутні, брати участь у оплаті комунальних витрат за квартиру в добровільному порядку ОСОБА_2 відмовляється.

ОСОБА_2 добровільно знятись з реєстрації місця проживання відмовляється, що, в свою чергу, позбавляє ОСОБА_1 отримувати відповідно до чинного законодавства пільги та субсидію і зобов'язує сплачувати величезні кошти за житлово-комунальні послуги, які обраховуються, виходячи із кількості зареєстрованих осіб у квартирі.

ОСОБА_1 просила усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_2 та неповнолітнього сина ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1, на підставі частини другої статті 405 ЦК України.

У грудні 2016 року ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради, про вселення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що з 20 вересня

2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, за час перебування в якому у них народився син - ОСОБА_4

Через три місяці після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 почали проживати у квартирі АДРЕСА_1, власником якої є його бабуся - ОСОБА_1

До вселення ОСОБА_2 та її чоловіка - ОСОБА_3 у вказану квартиру в ній ніхто не проживав протягом десяти років, оскільки ОСОБА_1 завжди проживала за адресою: АДРЕСА_3.

Усі витрати по утриманню квартири несли ОСОБА_2 разом із своїм

чоловіком - ОСОБА_3 Перед заселенням ними у цій квартирі за спільні сімейні кошти зроблено вартісний ремонт: замінено вікна, внутрішні двері, встановлено нову сантехніку тощо.

Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_3 продовжував влаштовувати сварки і скандали з метою виселення ОСОБА_2 разом із сином з вказаної квартири. В березні 2016 року ОСОБА_3 замінив замок вхідних дверей, в результаті чого ОСОБА_2 не могла потрапити до житла.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 з малолітнім сином довгий час проживали у спірній квартирі, зареєстровані у ній і на цей час з поважних причин позбавлені можливості проживати у ній, ОСОБА_2 вважала, що вона та її неповнолітній син - ОСОБА_4 не втратили права користування квартирою. Іншого житла у ОСОБА_2 та неповнолітнього сина не має.

ОСОБА_2 просила вселити її та неповнолітнього сина - ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня

2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: служба у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_3, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_1, третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради, про вселення відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог

ОСОБА_1 мотивоване тим, що ОСОБА_2 та її неповнолітній син є такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1, оскільки останні без поважних причин понад один рік не проживають у зазначеній квартирі, їхніх особистих речей у останній не має, договору з власником про порядок проживання та утримання квартири останні не укладали, вибули з будинку за власним волевиявленням, перешкоди для їх вселення у квартиру ОСОБА_1 протягом останнього року були відсутні.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, мотивоване тим, що доводи ОСОБА_2 та її представника про неможливість вселення разом з дитиною у спірну квартиру та проживання в ній, є голослівними, не підтверджені належними доказами. Згідно з матеріалами справи з цього приводу вона до власника квартири не зверталась, а зустрічний позов нею подано лише після звернення ОСОБА_1 з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання її такою, що втратила право користування належній їй на праві власності квартирою.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня

2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції виходив з відсутності поважних причин не проживання ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_4 у спірній квартирі понад 1 рік.

В частині мотивів відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог

ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

21 грудня 2017 року ОСОБА_1 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: служба у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_3, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннямта залишити в силі в цій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня

2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що, скасовуючи рішення першої інстанції, апеляційний суд послався, зокрема, на статі 150 та 156 ЖК Української РСР і зазначив, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Суд апеляційної інстанції помилково визнав ОСОБА_2 членом сім'ї

ОСОБА_1, не врахував, що ОСОБА_2 ніколи не проживала із ОСОБА_1 та не вела з нею спільного господарства та не є її родичкою.

Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки показам ОСОБА_1, а також поясненням свідків.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року в частині залишення без змін рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2017 року про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, в касаційному порядку не оскаржується, а тому судом касаційної інстанції не перевіряється.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам матеріального права рішення апеляційного суду в оскарженій частині не відповідає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником спірної квартири АДРЕСА_1 у якій не проживає, оскільки проживає за адресою АДРЕСА_3.

ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, у зв'язку із чим була вселена до спірної квартири із дозволу власника квартири - ОСОБА_1, яка є бабусею чоловіка ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 спільно з ОСОБА_1 не проживала, не була членом її сім'ї, спільним побутом не була пов'язана. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 січня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

ОСОБА_2 в квартирі не проживає більше року.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що порушене право власника квартири підлягає захисту. Відповідач ОСОБА_2 та її неповнолітній син є такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1, оскільки останні без поважних причин понад рік не проживають у зазначеній квартирі, їхніх особистих речей не має. Договору з власником про порядок проживання та утримання квартири відповідачі не укладали, вибули з будинку за власним волевиявленням. Перешкоди для їх вселення у квартиру позивача протягом останнього року були відсутні.

Встановивши обставини справи, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а апеляційний суд помилково скасував в зазначеній частині законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване судове рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 141, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: служба у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_3, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням скасувати, та залишити в цій частині в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В.М. Коротун

В. І. Крат

В.П. Курило