Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 309/1193/15-ц

провадження № 61-20138св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_5,

відповідач-1 - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

представники відповідача-1: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

відповідач-2 - ОСОБА_9,

відповідач-3 - ОСОБА_10,

відповідач 4 - виконавчий комітет Нижньобистрівської сільської ради Хустського району Закарпатської області,

третя особа - приватний нотаріус Хустського нотаріального округу Гелеван С. І.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області у складі судді Кемінь В. Д. від 08 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Бисага Т. Ю., Кондор Р. Ю., Готра Т. Ю. від 14 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), ОСОБА_9, ОСОБА_10, виконавчого комітету Нижньобистрівської сільської ради Хустського району Закарпатської області, третя особа - приватний нотаріус Хустського нотаріального округу Гелеван С. І., про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та договору іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. У 2014 році їй стало відомо про існування договору іпотеки від 21 листопада 2006 року № 8608, укладеного між її батьками ОСОБА_10, ОСОБА_9 та відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра»), відповідно до умов якого спірний будинок, у якому вона мешкає із дитинства, переданий в іпотеку для забезпечення кредитного договору від 21 листопада 2006 року № 2006/11-2006, укладеного між банком та її матір'ю ОСОБА_9 Позивач указувала, що на момент укладення вказаного договору вона була неповнолітньою і проживала у будинку, що став предметом іпотеки. Таким чином, для укладення договору іпотеки обов'язково повинна була бути попередня згода органу опіки та піклування, оскільки вона є членом сім'ї ОСОБА_10, який є власником будинку на законних підставах.

З огляду на вказане вище та посилаючись на те, що спірний іпотечний договір укладений із порушення чинного законодавства та її прав і інтересів, позивач з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила визнати недійсним рішення виконавчого комітету Нижньобистрівської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 13 листопада 2006 року № 41 «Про надання дозволу під взяття кредиту під іпотеку житлового будинку, право користування яким мала малолітня особа»; та договір іпотеки від 21 листопада 2006 року № 8608, укладений між ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ВАТ «КБ «Надра».

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що дозвіл органом опіки та піклування в особі виконавчого комітету Нижньобистрівської сільської ради Хустського району, на передачу майна в іпотеку, в якому проживала позивач, був наданий рішенням від 13 листопада 2006 року № 41 «Про надання дозволу під взяття кредиту під іпотеку житлового будинку, право користування яким мала малолітня особа». Відсутність в указаному рішенні посилання на норми Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та Закону України «Про охорону дитинства» не змінює його суті та не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої на той час ОСОБА_4 на користування спірним житлом - будинком № АДРЕСА_1. Підстави для визнання оспорюваного іпотечного договору недійсним відсутні.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08 червня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач не мала та не має права власності на спірний будинок, а набула права користування зазначеним будинком як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці. Тому укладення її батьками іпотечного договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої на той час ОСОБА_4 на користування цим житлом.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що спірний іпотечний договір прямо призвів до порушення прав позивача, оскільки Хустським районним судом Закарпатської області розглядається справа про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21 листопада 2006 року № 2006/11-2006, виконання зобов'язань за яким було забезпечено оспорюваним іпотечним договором. Недобросовісність дій банку під час укладення іпотечного договору останнім не спростована. Суди не застосували Закон України «Про охорону дитинства», статтю 177 СК України, приписи яких передбачають захист житлових та майнових прав неповнолітніх дітей.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд установив, що 13 листопада 2006 року виконавчим комітетом Нижньобистрівської сільської ради Хустського району Закарпатської області прийнято рішення № 41 про надання дозволу ОСОБА_10 на взяття кредиту під іпотеку житлового будинку № АДРЕСА_1, право користування яким має неповнолітня ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2.

21 листопада 2006 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір № 2006/11-2006, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 15 800 дол. США, терміном до 18 листопада 2016 року зі сплатою за користування кредитом 11% річних.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між ВАТ «КБ «Надра», ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір іпотеки № 8608, посвідчений приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Гелеван С. І., за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_10 передав в іпотеку банку будинок № АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_12 посилалася на те, що на час укладення оспорюваного іпотечного договору вона була неповнолітньою і проживала в будинку, що став предметом іпотеки, а тому прийняте рішення виконавчого комітету Нижньобистрівської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 13 листопада 2006 року № 41 та договір іпотеки від 21 листопада 2006 року № 8608 порушують її права як неповнолітньої на той час на користування спірним будинком.

За змістом статті 12 Закону України від 02 червня 2005 року «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року № 2823-VI «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору ?з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко протии Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановили, що укладення іпотечного договору від 21 листопада 2006 року № 8608 відбулося з дозволу органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Нижньобистрівської сільської ради Хустського району Закарпатської області та не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої на той час ОСОБА_4 на користування житлом - будинком № АДРЕСА_1.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами попередніх інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило