Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 266/1921/16-ц

провадження № 61-11537 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області у складі судді Пантелєєва Д. Г. від 09 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Кочегарової Л. М., Биліни Т. І., Зайцевої С. А. від 10 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 26 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 тис. доларів США зі сплатою 13% річних, строком повернення до 15 березня 2018 року. На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором, цього ж дня між банком та ОСОБА_5 був укладений договір поруки.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань, ПАТ «Укрсоцбанк», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість, яка станом на 31 серпня 2016 року складала 8 641,88 доларів США, що еквівалентно 221 683 грн 70 коп.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 09 жовтня 2017 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь

ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором станом

на 20 червня 2017 року у розмірі 8 592,80 доларів США. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, допустив заборгованість по кредиту, а тому є всі підстави, передбачені договором та законом для її стягнення з позичальника та поручителя в солідарному порядку. Разом з тим, оскільки Молчанова Н. Ф. зареєстрована та проживає на території, де проводилася антитерористична операція, то відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», стягнення з неї та поручителя штрафних санкцій забороняється.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості змінено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором 7 883,70 доларів США.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у зв'язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього та поручителя у солідарному порядку. При цьому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки банк в останній редакції позовних вимог просив стягнути заборгованість за кредитом та процентами у розмірі

7 833, 70 доларів США, однак суд стягнув заборгованість у розмірі

8 592,80 доларів США.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили за який період та станом на яку дату банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором, враховуючи заяву позивача про уточнення позовних вимог від 02 вересня 2016 року. Крім того, під час розгляду справи позичальником частково сплачувалися кошти на погашення вказаної заборгованості, на що суди уваги не звернули, не перевірили чи були включені сплачені ОСОБА_4 кошти. Крім того, банк пропустив шестимісячний строк пред'явлення вимог до поручителя, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 26 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 тис. доларів США зі сплатою 13% річних, строком повернення до 15 березня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором, цього ж дня між банком та ОСОБА_5 був укладений договір поруки.

Відповідно до наданого банком розрахунку, у зв'язку із неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 31 серпня 2016 року складала 8 641,88 доларів США, з яких: 6 771,16 доларів США - залишок заборгованості за кредитом; 1 062,54 доларів США - заборгованість за відсотками; 674,12 доларівСША - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 134,06 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення відсотків.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_4 належним чином не виконувала зобов'язань за кредитним договором від 26 березня 2008 року № 215/12-08-280, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитом та процентами, яка станом на

31 серпня 2016 року складає 7 883,70 доларів США, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з неї та поручителя ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь позивача зазначеної заборгованості.

Доводи касаційної скарги про неправильність розрахунку кредитної заборгованості є необґрунтованими, оскільки на його спростування

ОСОБА_5 не надав власного розрахунку та доказів, що підтверджують повернення позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Посилання в касаційній скарзі на те, суд не встановив за який період та станом на яку дату банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором, враховуючи заяву позивача про уточнення позовних вимог від 02 вересня 2016 року безпідставні, оскільки суд апеляційної інстанції стягуючи заборгованість взяв до уваги саме цю заяву позивача та стягнув кошти на підставі наданого до цієї заяви розрахунку (а. с. 51-54 т. 1). Помилкове зазначення судом апеляційної інстанції іншої дати, станом на яку виникла заборгованість, (21 листопада 2015 року замість 31 серпня

2016 року) не може бути підставою для скасування по суті правильного рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 за період з грудня 2015 року по вересень 2016 року здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором, на що суд, стягуючи заборгованість, уваги не звернув, є необґрунтованими, оскільки суд на ці доводи надав вичерпну відповідь. Разом з тим, як вбачається із наданого банком розрахунку

(а. с. 52-54 т. 1), вказані скаржником платежі банк включив у цей розрахунок.

Посилання в касаційній скарзі на припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України є безпідставними з огляду на таке.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, а також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 14-145цс18.

Оскільки позичальник здійснював погашення заборгованості до самого пред'явлення банком позову (а. с. 52-54, 86-95 т. 1), останній платіж був внесений позичальником 18 травня 2016 року (день пред'явлення банком вимог), а строк виконання основного зобов'язання (15 березня 2018 року) змінено не було, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання поруки припиненою.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що банк пред'явив вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання спростовуються вищевикладеним.

Рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду у касаційному порядку, оскільки змінене в судом апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог. А в іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому, в силу вимог статті 400 ЦПК України, не переглядаються.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 28 березня 2018 року було зупинено виконання судових рішень до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, тому виконання постанови Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2018 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2018 року - без змін.

Поновити виконання постанови Апеляційного суду Донецької області

від 10 січня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта