Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 279/1325/17

провадження № 61-160св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Сафір Федір Олегович, Рудзей Юрій Володимирович, Сокуренко Євген Сергійович,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області у складі судді Коренюка В. П. від 31 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Шевчук А. М., Микитюк О. Ю. від 20 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення кредитної заборгованості, посилаючись на те, що 14 лютого 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 360,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - 3 роки.

У порушення умов кредитного договору, а також статтей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, чим порушив умови кредитного договору. Станом на 28 лютого 2017 року утворилась заборгованість у сумі 34 393,74 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 2 102,65 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 29 495,59 грн; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 2 795,50 грн, яку позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 серпня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що оскільки строк виконання кредитного договору настав 14 лютого 2009 року, а з позовом до суду банк звернувся 07 квітня 2017 року, то позивач пропустив позовну давність, встановлену статтею 257 ЦК України, про застосування якого просив відповідач. Тому у задоволенні позову відмовив у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

07 грудня 2017 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів в межах позовної давності в розмірі 29 280,43 грн, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставин справи та не врахували, що строк позовної давності перервався, оскільки відповідач здійснив часткове погашення заборгованості 24 березня 2017 року. Крім того, закінчення строку договору не звільняє сторони від плати за користування кредитними коштами та відповідальності за його порушення. Тому позивач має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 28 лютого 2014 року по 28 лютого 2017 року в межах загальної позовної давності, визначеної статтею 257 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 березня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Оскільки судові рішення не оскаржуються в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, пенею та комісією, то в цій частині судом касаційної інстанції на предмет законності та обґрунтованості не перевіряються (стаття 400 ЦПК України).

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статей 526, 530, 1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд установив, що 14 лютого 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_7 укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 360,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - 3 роки.

Із наданого банком розрахунку вбачається, що відповідач порушив умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, не погашав взяту суму кредитного ліміту, унаслідок чого станом на 28 лютого 2017 року виникла заборгованість у сумі 34 393,74 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 2 102,65 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 29 495,59 грн; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 2 795,50 грн.

Звертаючись до суду з указаним позовом, банк зазначив про те, що оскільки зобов'язання належним чином не виконано до цього часу, то банк має право на отримання процентів за час користування кредитними коштами у межах позовної давності, тобто за останні три роки, що передували зверненню до суду із позовом, тобто за період з 28 лютого 2014 року по 28 лютого 2017 року, та становить 29 495,59 грн.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 14 лютого 2009 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 14 лютого 2009 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з «01» по «25» число кожного місяця. Починаючи з 14 лютого 2009 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 14 лютого 2009 року позивач не міг нараховувати такі проценти.

З урахуванням наведеного, колегія суддів відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 28 лютого 2014 року по 28 лютого 2017 року позовна давність не може бути застосована. А тому вказана вимога є необґрунтованою.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Неправильне визначення судами початку перебігу позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором з дати закінчення строку кредитування не призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що оскаржувані судові рішення по суті є правильними, а тому залишає їх без змін.

Доводи касаційної скарги про переривання строку позовної давності, оскільки відповідач здійснив часткове погашення заборгованості 24 березня 2017 року є неспроможними, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (14 лютого 2009 року), а списання банком в односторонньому порядку коштів на погашення кредиту з карткового рахунку для отримання заробітної плати 10 лютого 2017 року та 27 лютог8о 2017 року не свідчить про визнання відповідачами боргу, оскільки проведені за межами позовної давності та без виявлення боржника.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 листопада 2017 року про відмову у задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило