Справа № 630/277/18
Провадження № 2-о/630/11/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2018 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Малихіна О.О.,

за участі секретаря Косенко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м Люботин Харківської області в порядку окремого провадження цивільну справу № 630/277/18 (провадження № 2-о/630/11/18) за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Люботинський МС ГУ ДМС України в Харківській області, про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, а також станом на 13 листопада 1991 року, тобто на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», та станом на 01 вересня 2017 року,

встановив:

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 вказував, що він народився в м. Єреван в 1969 році та був громадянином СРСР. На весні 1987 року його призвали до лав Збройних Сил СРСР, та він проходив строкову військову службу в м. Новоград-Волинський, на Україні, до весни 1989 року. Після демобілізації він залишився жити поблизу м. Орбіта Черкаської області, в Україні, та працював трактористом. З серпня 1991 року він постійно проживав в м. Харкові, отже станом на 24 серпня 1991 року, як це передбачено Законом України «Про громадянство України» він постійно проживав на території України. Встановлення цього факту необхідно йому для підтвердження громадянства України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 подану ним заяву підтримав та просив її задовольнити. Він пояснив, що з 1987 по 1989 рік проходив строкову військову службу в Збройних Силах СРСР на території Житомирської області. Після демобілізації залишився на території України та познайомився з дівчиною, ОСОБА_2 , з якою почав спільно проживати в с. Стецівка Черкаської області. В той час він проживав без реєстрації та без паспорта, працював в місцевому колгоспі трактористом та отримував зарплатню. В серпні 1991 року він переїхав проживати до м. Харкова, де й проживав постійно. Але згодом повернувся до Вірменії, де в 1993 році отримав посвідчення водія, в 1996 році зареєстрував шлюб. Після того він повернувся до м. Харкова, де й проживав разом з дружиною і дітьми.

Представник Люботинського МС ГУ ДМС України в Харківській області Штих І.В. проти задоволення заяви заперечувала з тих підстав, що паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 був виданий у 2010 році на підставі підробленої довідки про реєстрації громадянином України, тому це паспортний документ було вилучено у заявника як недійсний. Натомість для встановлення факту постійного проживання в Україні станом на 1991 рік, на думку представника ОСОБА_3 , заявником не надано жодного документального доказу на підтвердження вказаних ним обставин. Від так, показання свідків не можна вважати достатніми доказами по даній справі.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані заявником докази, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається з записів у військовому квитку НОМЕР_1 , виданого 24 квітня 1987 року на ім`я ОСОБА_1 , останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Єреван Вірменської РСР. Заявника було призвано на строкову військову службу Шаумянським РВК м. Єреван, яку він проходив з 24 квітня 1987 року по 10 травня 1989 року. По завершенню строкової служби 10 травня 1989 року ОСОБА_1 було зобов`язано прибути в строк до 15 травня 1989 року до Шаумянським РВК м. Єреван для постановки на облік. Інший запис, на 26 аркуші військового квитка, засвідчує, що ОСОБА_1 був прийняти на облік у військовому комісаріаті 29 травня 1989 року.

В розділі військового квитка НОМЕР_1 «Особливі відмітки», на аркуші 23, є дві відмітки, перша - про прийняття військовим комісаріатом 24 квітня 1987 року від ОСОБА_1 паспорту НОМЕР_2 , друга про повернення ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 паспорту НОМЕР_2 .

Досліджені судом записи у військовому квитку в їх сукупності підтверджують той факт, що ОСОБА_1 з 24 квітня 1987 року по 10 травня 1989 року проходив строкову військову службу в лавах в Збройних Силах СРСР, та після демобілізації протягом короткого періоду часу, з 10 по 29 травня 1989 року, повернувся до постійного місця проживання, у м. Єреван Вірменської РСР, де отримав на руки паспорт.

Заявник стверджував, що після демобілізації одразу залишився на території України та постійно проживав в Черкаській області в м. Орбита, як вказано в заяві, або в с. Стецівка, як повідомлено у вступному слові, та постійно проживав до серпня 1991 року. Але належних і допустимих доказів, які б підтверджували обставини, на яких наголошує заявник, та які б одночасно усунути протиріччя між цим обставинами та записами у військовому квитку, ОСОБА_1 суду не представив.

В судовому засіданні за ініціативою заявника в якості свідка були допитані гр. ОСОБА_4 і гр. ОСОБА_5 , які пояснили наступне. Кожен з них окремо, в серпні 1991 року, перебуваючи в м. Харків, за різних обставин познайомились з ОСОБА_6 та святкували 23 серпня 1991 року День міста. В подальшому, кожен з них, періодично бачився з ОСОБА_1 в м. Харків під час зустрічі зі спільним друзями.

Аналізуючи показання свідків, суд вважає їх неналежним доказом, оскільки в них не міститься інформація про обставини постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року в певних умов адреса місця проживання, уклад життя, побутові умови, підтримання сімейних відносин з іншими особами тощо.

Таким чином, сукупність доказів, наданих заявником, не підтверджують обставини постійного проживання на території станом на 1991 рік, як про це вказано в заяві.

Щодо факту постійного проживання заявника на території України станом на 01 вересня 2017 року, суд вважає, що такий факт заявник має змогу підтвердити шляхом отримання від уповноважених державних органів довіку про постійне місце проживання, так як він з липня 2010 року має зареєстроване місце проживання. До того ж, заявник не зміг обґрунтувати мету встановлення такого факту в судовому порядку.

На підставі викладеного, суд відмовляє в задоволенні заяви в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 76-81, 263-265, 294, 315, 319 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 11 жовтня 2018 року.

Суддя О. О. Малихін