АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2018 року м. Чернівці

справа № 2-168/2012

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Яремка В.В.,

секретар: Тодоряк Г.Д.

за участю: представника ТзОВ «Кредитні ініціативи» - Панченка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 березня 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Департамент економіки Чернівецької міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності, головуючий у І-й інстанції - Войтун О.Б.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 у жовтні 2011 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним в частині покупця договору купівлі-продажу від 06 вересня 2007 року, укладеного між Департаментом економіки Чернівецької міської ради та ОСОБА_3 щодо нежитлового приміщення загальною площею 36,40 кв.м. по АДРЕСА_1 та визнання права спільної сумісної власності.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 16 грудня 2004 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до якого сторони зобов'язувались шляхом об'єднання коштів та зусиль спільно діяти з метою набуття у спільну сумісну власність нерухомого майна, а саме, нежитлового приміщення загальною площею 36,40 кв.м. по АДРЕСА_1.

На виконання умов договору він передав відповідачу 80 000 грн готівкою. Згодом він дізнався, що 06 вересня 2007 року відповідач одноосібно набув у власність нежитлове приміщення загальною площею 36,40 кв.м. по АДРЕСА_1, уклавши договір купівлі-продажу з Департаментом економіки Чернівецької міської ради. Однак у договорі купівлі-продажу не зазначено його, як покупця, хоча для купівлі майна ним були надані відповідачу кошти і досягнуто домовленість щодо набуття майна у спільну сумісну власність.

Просив визнати недійсним в частині сторони покупця договір купівлі-продажу від 06 вересня 2007 року, укладений між Департаментом економіки Чернівецької міської ради та ОСОБА_3 щодо нежитлового приміщення загальною площею 36,40 кв.м. по АДРЕСА_1. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 нежитлове приміщення площею 36,40 кв.м. по АДРЕСА_1, вартістю 112 197,60 грн.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 березня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним в частині сторони покупця договір купівлі-продажу від 06 вересня 2007 року, укладений між Департаментом економіки Чернівецької міської ради та ОСОБА_3 щодо нежитлового приміщення першого поверху загальною площею 36,40 кв.м., яке знаходиться в житловому будинку літ.А в АДРЕСА_1.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 нежитлове приміщення (офіс) першого поверху загальною площею 36,40 кв.м., які знаходяться в житловому будинку літ. А в АДРЕСА_1, вартістю 112 197,60 грн.

На зазначене рішення ТОВ «Кредитні ініціативи» подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Посилається на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що станом на дату винесення рішення суду іпотекодержателем предмета іпотеки виступало ПАТ «Промінвестбанк», в подальшому право вимоги перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи», отже, оспорюване рішення порушує права та інтереси ТОВ «Кредитні ініціативи» на задоволення вимог погашення заборгованості по кредиту.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зазначення у договорі купівлі-продажу від 06 вересня 2007 року покупцем тільки відповідача є незаконним та таким, що порушує право власності позивача на частину приміщення, у зв'язку з чим цей договір повинен бути визнаний недійсним в частині покупця із визнанням за позивачем та відповідачем права спільної сумісної власності на нежитлове приміщення.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія судів апеляційного суду.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 грудня 2004 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до якого сторони зобов'язувалися шляхом об'єднання коштів та зусиль спільно діяти з метою набуття у спільну сумісну власність нерухомого майна першого поверху по АДРЕСА_1 та після проведення ремонту використовувати його під офіс з метою отримання прибутку. На виконання умов договору позивачем було передано відповідачу 80 000 грн готівкою.

Також встановлено, що 06 вересня 2007 року відповідач одноосібно набув у власність нерухоме майно, уклавши договір купівлі-продажу із Департаментом економіки Чернівецької міської ради щодо купівлі нежитлового приміщення першого поверху загальною площею 36,40 кв.м., яке знаходяться в житловому будинку літ.А за адресою: АДРЕСА_1.

Як убачається з умов договору про спільну діяльність від 16 грудня 2004 року, позивач передав відповідачу 22 000 грн для проведення комплексу робіт щодо приведення приміщення у придатний для використання під офіс стан, а він, з свого боку, здійснив внесок в сумі 21 000 грн. Ці кошти були витрачені за призначенням, зокрема, було замовлено та оплачено кошторисну документацію, технічні заключення, здійснено капітальний ремонт приміщення на суму 40 446 грн відповідно до зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13 липня 2017 року встановлено, що ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк»), та ОСОБА_3 уклали договір кредиту № 2807 від 6 листопада 2007 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором сторони того ж дня уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О., предметом якого є нежилі приміщення по АДРЕСА_1.

17 грудня 2012 року ПАТ «Промінвестбанк» та ТзОВ «Кредитні Ініціативи» уклали договір про відступлення права вимоги.

З витягу з реєстру позичальників вбачається, що ТОВ «Кредитні Ініціативи» набуло права кредитора за договором кредиту між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_3 від 06 листопада 2007 року № 2807 та договором іпотеки між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О.

Згідно з ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Оскаржуваним рішенням визнано недійсним в частині сторони покупця договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 06 вересня 2007 року, на підставі якого ОСОБА_3, як власник майна, передав спірне приміщення в іпотеку. Звернувшись до апеляційного суду із скаргою, заявник посилався на те, що він є іпотекодержателем цього майна, а тому має право на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання кредитних зобов'язань позичальником.

За приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», що визначено як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Промінвестбанк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», не було стороною у справі, але апеляційна скарга містить докази того, що судом першої інстанції вирішено питання про його права і обов'язки відповідно до Закону України «Про іпотеку».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про неможливість розгляду справи без участі у справі у відповідному процесуальному статусі іпотекодержателя спірного майна - ПАТ "Промінвестбанк", правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», оскільки між ПАТ "Промінвестбанк" та ОСОБА_3, з метою забезпечення кредитних зобов'язань, укладено договір іпотеки.

Отже, відповідач знав про існування іпотечного договору, однак при розгляді справи не заявив клопотання про залучення банку, як іпотекодержателя спірного майна, до участі у справі як співвідповідача.

Крім того, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу від 06 вересня 2007 року є недійсним згідно зі ст. 215 ЦК України в частині сторони покупця, оскільки в ньому не зазначено як покупця позивача ОСОБА_2

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За вимогами статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Статтею 4 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи, ініціатором щодо приватизації спірного майна був відповідач ОСОБА_3 (до зміни прізвища - ОСОБА_3), який придбав нежитлове приміщення площею 36,40 кв.м. по АДРЕСА_1, вартістю 112 197,60 грн., яке згідно з договором купівлі-продажу було йому передано за Актом прийому-передачі від 13 вересня 2007 року.

Колегія суддів вважає, що спірним договором купівлі-продажу від 06 вересня 2007 року, укладеним між Департаментом економіки Чернівецької міської ради та ОСОБА_3, не порушені права позивача, оскільки він не був орендарем спірного майна, заяву про його приватизацію в установленому законом порядку не подавав, участі у процесі приватизації він не приймав, за Актом прийому-передачі об'єкта приватизації від 13 вересня 2007 року дане майно йому не передавалося. Ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду позивач не надав будь-яких правовстановлюючих документів на підтвердження свого права власності на вказане нежитлове приміщення.

Наданий позивачем на підтвердження своїх вимог договір про спільну діяльність від 16 грудня 2004 року не підтверджує порушення права власності позивача на спірне вказане приміщення, набуте відповідачем в процесі приватизації.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1-3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договори купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

З договору купівлі-продажу від 06 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу і зареєстрованого в реєстрі за № 3205, згідно з яким відповідач ОСОБА_3 придбав нежитлове приміщення загальною площею 36,40 кв.м. по АДРЕСА_1, вбачається, що даний договір купівлі-продажу за змістом і формою відповідає вимогам закону, зареєстрований у реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Суд першої інстанції на зазначені обставини та положення закону уваги не звернув, тому судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, за подання апеляційної скарги з ОСОБА_2 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" підлягає стягненню судовий збір у розмірі 841,50 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 березня 2012 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Департамент економіки Чернівецької міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» витрати по сплаті судового збору у розмірі 841 гривня 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2018 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

В.В. Яремко