Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 640/18297/15-ц

провадження № 61-4605св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2015 року у складі судді Ніколаєнко І. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»

(далі - ПАТ «Ідея Банк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому просило вилучити у відповідача або в інших осіб, у яких може знаходитися транспортний засіб, що є предметом застави, автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT B-7, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, та передати його в управління ПАТ «Ідея Банк» на період до його реалізації; в рахунок погашення кредитних зобов'язань на користь ПАТ «Ідея Банк» за кредитним договором 910.10626, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3, в сумі 175 894, 29 грн, що складається з основного боргу - 116 822, 29 грн, простроченого боргу - 20 101, 03 грн, прострочених процентів - 36 287, 91 грн, строкових процентів - 2 683, 06 грн; звернути стягнення на предмет застави, автомобіль VOLKSWAGEN

PASSAT B-7, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі-покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб'єктом оціночної діяльності, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах ДАІ МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу-власника, які пов'язані з продажем автомобіля тощо); стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ідея Банк» витрати зі сплати судового збору в сумі 2 638, 41 грн; покласти на відповідача всі інші можливі витрати, пов'язані з розглядом цієї справи.

Обґрунтовуючи позов, банк посилався на те, що 16 вересня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Плюс Банк» (далі - ПАТ «Плюс Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 910.10626, згідно з яким позичальник отримав кредит в розмірі 181 153, 00 грн на купівлю транспортного засобу зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 20, 8 % та сплатою всіх інших обов'язкових платежів за договором.

Для забезпечення виконання кредитних зобов'язань між банком та відповідачем 06 грудня 2011 року укладено договір застави транспортного засобу № 910.10626 VOLKSWAGEN PASSAT B-7, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1. Відповідач не виконував свої зобов'язання за кредитним договором у встановлені строки. Останній платіж здійснено ним 19 вересня 2014 року, у зв'язку з чим станом на 13 жовтня 2015 року заборгованість відповідача перед банком становила 175 894, 29 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Ідея Банк» задоволено частково. Судом у рахунок погашення кредитних зобов'язань стягнуто: основну суму боргу - 116 822, 29 грн, прострочений борг - 20 101, 03 грн, прострочені проценти - 36 287, 91 грн, строкові проценти - 2 683, 06 грн, що разом становить 175 894, 29 грн, на користь ПАТ «Ідея Банк» за кредитним договором № 910.10626, звернуто стягнення на предмет застави, автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT B-7, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі-покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб'єктом оціночної діяльності, для чого надано ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах ДАІ МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб/особу власника, які пов'язані з продажем автомобіля тощо); стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ідея Банк» витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 638, 41 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позовні вимоги про вилучення у відповідача або в інших осіб, у яких може знаходитись транспортний засіб, який є предметом застави, та передачу його в управління ПАТ «Ідея Банк» задоволенню не підлягають, оскільки порядок звернення стягнення на заставлене майно визначено Законом України «Про виконавче провадження», у зв'язку з чим дії, спрямовані на примусове звернення стягнення на заставлене майно, має право вчиняти безпосередньо державний виконавець в порядку примусового виконання за виконавчими документами. На переконання суду, в іншій частині позовні вимоги банку є законними та обґрунтованими, а тому підлягали задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Ідея Банк» відхилено, заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що, звертаючи стягнення на заставлене майно, суд першої інстанції з додержанням вимог статей 213-215 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV,

далі - ЦПК України 2004 року), встановивши обставини справи повно, надавши їм належну оцінку, правильно зазначив, що оскільки ОСОБА_3 заборгованість не погасив, банк має право відповідно до пункту 1 параграфа 2 договору застави задовольнити свої вимоги за рахунок предмета застави. Відмовляючи в задоволенні позову в частині вилучення у ОСОБА_3 або в інших осіб, у яких може знаходитися транспортний засіб, який є предметом застави, автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT B-7, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 та передання його в управління ПАТ «Ідея Банк» на період до його реалізації, суд першої інстанції, правильно визначив, що порядок звернення на заставне майно визначено Законом України «Про виконавче провадження», тому дії, спрямовані на примусове звернення стягнення на заставне майно, має право вчиняти безпосередньо державний виконавець в порядку примусового виконання за виконавчими документами, а не суд.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, банк просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про вилучення у відповідача чи інших осіб предмета застави та передання його в управління позивачу, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводами касаційної скарги є те, що за правилами пункту 3 частини другої статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду, зокрема зазначаються заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. Проте суди першої та апеляційної інстанцій в ухвалених рішеннях вилучення предмета застави тлумачать не як захід щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження, а виключно як одне із повноважень державного виконавця в процесі виконання рішення про звернення стягнення на предмет застави.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 13 лютого 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого дійшов таких висновків.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 16 вересня 2011 року між ПАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 910.10626, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 181 153, 00 грн на придбання транспортного засобу зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 20, 8 % річних та сплатою всіх інших обов'язкових платежів за договором.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань банк та відповідач 06 грудня 2011 року уклали договір застави транспортного засобу № 910.10626 щодо автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT B-7, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

У пункті 1 параграфа 2 договору застави передбачено, що у разі невиконання заставодавцем зобов'язань за кредитним договором заставодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави переважно перед іншими кредиторами (на праві вищого пріоритету).

Згідно з пунктом 1 параграфа 10 кредитного договору названий договір діє до повного його виконання.

Станом на 13 жовтня 2015 року заборгованість відповідача перед банком склала суму в 175 894, 29 грн, з яких основний борг - 116 822, 29 грн, прострочений борг - 20 101, 03 грн, прострочені проценти - 36 287, 91 грн, строкові проценти - 2 683, 06 грн.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України(параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

У частині першій статті 1049 ЦК Українивстановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК Україниякщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Застава є способом забезпечення зобов'язань, у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України «Про заставу» ).

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 590 ЦК України).

За положеннями пункту 3 частини другої статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду мають зазначатись, зокрема, заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні суду, є одним із заходів примусового виконання цього рішення.

Проте суди не врахували, що вимоги банку про вилучення предмета застави та передачу в управління на період до його реалізації є саме такими заходами примусового виконання. Незважаючи на те, що в договорі застави передбачені повноваження заставодержателя щодо вилучення у відповідача предмета застави та передачі його в управління банку, однак для того, щоб державний виконавець під час виконання рішення суду (відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження») вилучив у боржника транспортний засіб та передав його на зберігання стягувачу, про це повинно бути зазначено в рішенні суду.

Такий же правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1136цс17.

Аналогічні правові висносвки викладено у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 2/489/846/2016 (провадження

№ 61-1670зпв18), від 30 травня 2018 року у справі № 555/661/16-ц (провадження № 61-579св17).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що вилучення та передача предмета застави заставодержателю є передбаченим законом примусовим заходом щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження, що вживається на підставі рішення суду на період до його реалізації, якщо такий необхідний. Такий спосіб захисту є ефективним і відповідає правилу статті 5 ЦПК України та природі цивільних відносин, що виникли між сторонами спору.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов переконання, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про вилучення предмета застави та передання його в управління позивачу скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким слід задовольнити зазначені позовні вимоги.

В іншій частині заочне рішення Київського районного суду м. Харкова

від 08 грудня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Харківської області

від 30 серпня 2016 року, враховуючи межі вимог та доводів касаційної скарги, відповідно до статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядалися.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За приписами частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції, зокрема складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що касаційну скаргу задоволено, то витрати за подання апеляційної скарги у вигляді судового збору компенсуються заявнику за рахунок ОСОБА_3 у розмірі 2 902, 26 грн, а також компенсується судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3 166, 09 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про вилучення предмета застави та передання його в управління Публічному акціонерному товариству «Ідея Банк» скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вилучити у ОСОБА_3 чи інших осіб, у яких може знаходитися транспортний засіб, що є предметом застави, автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT B-7, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, та передати його в управлінняПублічному акціонерному товариству «Ідея Банк» на період до його реалізації.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» 2 902, 26 грн судового збору у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанцій, а також 3 166, 09 грн у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик