Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 159/3532/16-ц

провадження № 61-25335св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», Ковельський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Волинської області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Грушицького А. І., Матвійчук Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі -

ПАТ «Укрсоцбанк»), Ковельського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про виключення майна з акта опису й арешту майна.

Позовна заява мотивована тим, що заступником начальника Ковельського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області15 серпня 2016 року складено акт опису й арешту майна серії ВП №51061722 в межах виконання виконавчого листа № 159/5261/13-ц, виданого Ковельським міськрайонним судом Волинської області 04 квітня 2016 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором від

15 травня 2007 року в розмірі 1 047 349,73 грн та судових витрат в сумі

4 865,50 грн, яким описано й арештовано нерухоме майно, належне

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, чим порушено права позивача як співвласника даного майна.

На підставі наведеного ОСОБА_4 просила виключити з акта опису і арешту майна зазначене майно, а саме приміщення магазину будівельних матеріалів АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою для розміщення і добудови вказаного магазину.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від

16 грудня 2016 року, з урахуванням ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2016 року про виправлення описки у судовому рішенні, позовні вимоги задоволено.

Виключено з акту опису і арешту майна, серії ВП № 51061722 від 15 серпня 2016 року, приміщення магазину будівельних матеріалів площею

422 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0231 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що описане та арештоване майно належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, так як придбане ними у період шлюбу, а отже викладені позивачем обставини та докази, якими вони обґрунтовуються, суд вважав доведеними.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 15 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від

16 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що стягнення на зазначене майно, яке є предметом іпотеки за зобов'язаннями ОСОБА_5, звернуто правомірно, так як стягувачем та іпотекодержателем виступає одна особа - ПАТ «Укрсоцбанк». При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_4 не заявляла вимог про визнання права власності на частку у майні, яке вона просить виключити з акта опису та арешту майна. Доказів того, що договір іпотеки щодо спірного майна був укладений ОСОБА_5 без відома та дозволу ОСОБА_4 та що вона зверталась до суду про оспорювання цього договору, позивачем суду не надано.

04 квітня 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Волинської області від

15 березня 2017 року та залишити в силі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції заявнику було встановлено занадто малий строк для подачі заперечень на апеляційну скаргу. Подані заявником заперечення на апеляційну скаргу апеляційним судом не враховано.

Описане майно, на яке накладено арешт, не належить на праві приватної власності ОСОБА_5 одноосібно, а є майном, яке перебуває у спільній сумісній власності.

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_5 надійшли пояснення до касаційної скарги, які мотивовані тим, що апеляційний суд Волинської області незаконно зазначив підставу незадоволення позовних вимог ОСОБА_4 нез'явлення нею вимог про визнання права власності на частку у спірному майні.

ОСОБА_5 разом з дружиною, позивачкою по справі, на праві спільної сумісної власності володіє цим майном. Він не оспорює її право, а повністю визнає.

Спірне майно набуте ними під час шлюбу та є спільною сумісною власністю.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з відомостями про право власності на приміщення магазину будівельних матеріалів площею 422 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, власником даного приміщення є підприємець ОСОБА_5

Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серія

ВЛ №031245, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,0231 га, кадастровий номер НОМЕР_1 для розміщення та добудови магазину, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Інших осіб, які є співвласниками майна, в акті не зазначено.

Відповідно до іпотечного договору від 15 травня 2007 року між

ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5, вищезазначене приміщення магазину та земельна ділянка передані в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 15 травня

2007 року № 074-22-05/07, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5

11 травня 2016 року Ковельським міськрайонним відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області винесено постанову про відкриття провадження за №51061722 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 04 квітня 2016 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області по справі

№ 159/5261/13-ц про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2007 року в розмірі 1 047 349,73 грн та 4 865,50 грн судових витрат по справі.

Актом опису й арешту майна серія ВП № 51061722 від 15 серпня 2016 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 159/5261/13-ц заступником начальника Ковельського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській областіВасковцем С. І. проведено опис майна та накладено арешт із забороною його відчуження.

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» на майно, яке перебуває в іпотеці та не входить до переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього Закону), допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом цієї норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»).

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

В пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня

2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вказано, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону «Про виконавче провадження».

Пунктами 13 і 14 Постанови визначено, що при розгляді справ належить звертати увагу на те, чи додержані відповідною службовою особою вимоги закону про опис та арешт майна, зокрема, чи перелічено в акті опису інше майно, у тому числі те, що знаходиться у спільній власності боржника з іншими особами, яке не описувалось, а також чи не описано те майно, на яке стягнення не може бути звернене за виконавчими документами або може бути звернене лише в передбачених законодавством випадках. Вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, слід керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист. При розгляді позову одного з подружжя про зняття арешту з належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя необхідно враховувати, що відповідно до статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України.

Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно із частинами першою та другою статті 52 ЦК України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Згідно із частиною першою статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, оскільки позивач не заявляла вимог про визнання права власності на частку у майні, яке вона просить виключити з акта опису та арешту майна. Доказів того, що договір іпотеки щодо спірного майна був укладений ОСОБА_5 без відома та дозволу ОСОБА_4 та що вона зверталась до суду про оспорювання цього договору, позивачем суду не надано, тому іпотека банку на це майно є чинною. Питання про оскарження дій державного виконавця в процесі накладення арешту та опису майна позивачем не ставилось.

Доводи заявника про те, що судом апеляційної інстанції заявнику було встановлено занадто малий строк для подачі заперечень на апеляційну скаргу є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 07 березня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подано до апеляційного суду Волинської області заперечення на апеляційну скаргу

ПАТ «Укрсоцбанк», яка зареєстрована судом апеляційної інстанції 10 березня 2017 року за вхідним номером 1544/17 ще до ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Волинської області від 15 березня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська