Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 2-1184/11

провадження № 61-20944св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

особа, яка подавала апеляційну скаргу (заявник), - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року у складі колегії суддів: Малінської С. М., Бровченка І. О., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 18 січня 2011 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на ізольовану квартиру № 11, яка складається з шести кімнат, житловою площею 263, 80 кв. м, загальною площею 350, 70 кв. м, розташовану на п'ятому поверсі п'ятиповерхового будинку на АДРЕСА_1.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між ним як позикодавцем та ОСОБА_5 як позичальником 29 березня 2008 року укладений договір позики, відповідно до умов якого отримав від позикодавця грошові кошти у розмірі 3 000 000, 00 грн. Виконання позичальником зобов'язання з повернення позики забезпечено шляхом надання ОСОБА_3 в іпотеку на підставі договору іпотеки від 29 березня 2008 року ізольованої квартири № 11, яка складається з шести кімнат, житловою площею 263, 80 кв. м, загальною площею 350, 70 кв. м, розташовану на п'ятому поверсі п'ятиповерхового будинку АДРЕСА_1. Також ОСОБА_3 зазначив, що між ним та ОСОБА_4 15 квітня 2008 року укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 500 000, 00 грн для ремонту та утримання предмета іпотеки, а також ОСОБА_4 за цим договором позики поручався за виконання зобов'язань ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, а тому зобов'язання за договором позики виконано не буде, у зв'язку з чим він має достатні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному умовами іпотечного договору.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 березня 2011 року позов ОСОБА_3 задоволено, визнано за ним право власності на ізольовану квартиру № 11, яка складається з шести кімнат, житловою площею 263, 80 кв. м, загальною площею 350, 70 кв. м, розташовану на п'ятому поверсі п'ятиповерхового будинку на АДРЕСА_1.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), не погоджуючись із таким судовим рішенням, звернулось до суду апеляційної інстанції як особа, прав та інтересів якої стосується рішення у цій справі.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2017 року поновлено ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» строк на апеляційне оскарження заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 березня 2011 року, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 березня 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 березня 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що на права та обов'язки ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» оскаржуване рішення не впливає, оскільки його предметом було визнання права власності на предмет іпотеки, квартиру, житловою площею 263, 80 кв. м, загальною площею 350, 70 кв. м, розташовану на п'ятому поверсі п'ятиповерхового будинку у АДРЕСА_1.

Правовідносини, які склалися між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», як процесуальним правонаступником Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк» за договором про відступлення права вимоги, та ОСОБА_5, стосуються кредитного договору від 21 грудня 2007 року № 16ФК-АК-6, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 на суму 114 000, 00 дол. США, за яким у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 укладено договір застави, предметом якого був автомобіль AUDI, модель Q-7, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Таким чином, за висновком апеляційного суду, суд першої інстанції своїм рішенням від 01 березня 2011 року питання про права та обов'язки ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не вирішував, а тому ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не має право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції та, відповідно, згідно з правилами статті 297 ЦПК України

(в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» необхідно закрити.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року та справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням апеляційним судом норм процесуального права. Апеляційний суд Харківської області, на переконання заявника, не дотримався принципів повноти та всебічності під час з'ясування обставин справи, на які посилалося ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», та не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15. Рішення у цій справі безпосередньо впливає на права кредитора спадкодавця ОСОБА_5, а тому відповідно до правил статті 292 ЦПК України 2004 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» має право на апеляційне оскарження заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 березня 2011 року. Звернення стягнення на майно ОСОБА_5, на спірну квартиру, уможливлює задоволення вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», пред'явлених до спадкоємців померлого боржника.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 просить відхилити касаційну скаргу, ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року залишити без змін. На переконання позивача, доводи касаційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, оскаржувана ухвала постановлена із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, із повним з'ясуванням фактичних обставин справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 05 травня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд в оцінці оскаржуваної ухвали апеляційного суду врахував, що за правилами частини першої статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Суд апеляційної інстанції під час вирішення питання про закриття апеляційного провадження встановив, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не є особою, яка брала участь у цій справі.

Судом також встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладений договір позики від 29 березня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О. М., реєстровий № 2134, відповідно до умов якого позичальник отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 3 000 000, 00 грн та зобов'язався їх своєчасно повернути. Виконання позичальником зобов'язання з повернення ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики забезпечено ОСОБА_5 шляхом надання ОСОБА_3 в іпотеку ізольованої квартири, житловою площею 263, 80 кв. м, загальною площею 350, 70 кв. м, на п'ятому поверсі п'ятиповерхового будинку, що розташована у АДРЕСА_1, на підставі іпотечного договору від 29 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Палєвою О. М., реєстровий № 2135, зареєстрований у державному реєстрі іпотек 29 березня 2008 року, реєстраційний номер 6902301.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. 20 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М. відкрито спадкову справу. Згідно з відповіддю приватного нотаріуса від 19 лютого 2015 року свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 не видавалось, а всі спадкоємці відмовились від прийняття спадщини.

01 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 16ФК-АК-6, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 114 000, 00 дол. США. На забезпечення позичальником свої зобов'язань за кредитним договором 21 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Машковою С. Л., зареєстрований в реєстрі за № 3404, предметом якого був автомобіль марки AUDI, модель Q-7, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 24 грудня 2012 року № 241212ів Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «ВБТ Банк», відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» права вимоги за згаданими кредитним договором та договором застави.

У свою чергу, за договором про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами від 17 лютого 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» відступило право вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами ТОВ «Довіра та Гарантія».

Зважаючи на наведене, до ТОВ «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги за кредитним договором № 16ФК-АК-6, укладеним 01 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_5, а також за договором застави, укладеним між названими сторонами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом частини першої статті 516 ЦПК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд зробив висновок, що спір у цій справі не стосується прав та інтересів заявника. Верховний Суд погодився з такими висновками з огляду на таке.

Згідно зі статтею 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

У статті 19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

За правилом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з частинами шостою та сьомою статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до правил частин першої-третьої статті 23 Закону України

«Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи-іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що позивач ОСОБА_3 має першочергове право на задоволення своєї вимоги за рахунок іпотечного майна. Натомість кредитні зобов'язання перед ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» забезпечені заставою рухомого майна.

Заявник не довів під час апеляційного розгляду, що ціна предмета іпотеки перевищує розмір заборгованості за договором позики, в рахунок якої на неї звернуто стягнення, що могло б бути підставою для задоволення вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за рахунок квартири, що є предметом іпотеки, в другу чергу. Такі доводи не наводились і у касаційній скарзі.

Спадкування, перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб'єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту (постанова Першої судової палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц, провадження № 61-5552свп18).

Таким чином, смерть боржника не свідчить про припинення правовідносин за договором іпотеки, за таких обставин змінюється лише суб'єктний склад правовідносин, а тому вважати, що право іпотекодержателя на першочергову реалізацію предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості припинилося підстави відсутні.

Висновки апеляційного суду, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не є особою, прав та інтересів яких стосується рішення у цій справі, є обґрунтованими, оскільки заявник не довів суду протилежного, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» має право на погашення заборгованості за рахунок заставного майна, а тому його права як кредитора не порушені.

Суд переконаний, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15, відповідно до якого за змістом статті 292 ЦПК України 2004 року право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участь у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

У досліджуваних правовідносинах апеляційним судом достеменно не встановлено настання таких несприятливих наслідків для заявника.

Зважаючи на наведене, враховуючи, що правова позиція особи, яка подала апеляційну скаргу на рішення суду, не доведена належним чином та ґрунтується на непідтверджених припущеннях, доводи касаційної скарги Верховний Суд вважає необґрунтованими, а ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року - такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права та такою, що не підлягає скасуванню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик