КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1565/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2018 року м. Київ

Справа № 753/11175/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3

на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 17 серпня 2018 року, постановлену суддею Коренюк А.М.,

у справі за заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики Україхни, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація.

Заява мотивована тим, що в липні 2014 року вони були вимушені переміститися з постійного місця проживання, а саме з м.Шахтарськ Донецької області до м.Києва, де на теперішній час проживають, про що свідчать довідки про взяття на облік особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Вимушене переселення з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території України саме у результаті збройної агресії Російської Федерації, заявники пов'язують з набуттям статусу осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством України не передбачено.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 23 червня 2018 року заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишено без руху з наданням заявнику строку для усунення недоліків протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала мотивована тим, що заявниками у заяві не зазначено, з якою метою вони просять встановити цей юридичний факт та відповідно, виникнення яких безпосередньо прав у них пов'язано зі встановленням цього факту, а також не зазначені всі належні заінтересовані особи, на права та обов'язки яких впливають спірні правовідносини (Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство закордонних справ України, Міністерство юстиції України, Генеральна прокуратура України, Адміністрація Президента України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Посольство Російської Федерації в Україні), не приєднано довідки про неможливість одержання документів - рішення заінтересованої особи про відмову у встановленні відповідного статусу, та не зазначено з яких причин неможливо одержати документ, що посвідчує цей факт. Крім того, суд вважав, що заявниками не дотримані вимоги ст.175 ЦПК України, Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, а саме не надано заяви з додатками до неї в офіційному перекладі на мову держави, в якій знаходиться заінтересована особа (нотаріально посвідчений переклад на російську мову), для їх вручення через представницькі дипломатичні установі, з урахуванням вимог ст.177 ЦПК України.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 17 серпня 2018 року заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3 визнано неподаною та повернуто заявнику.

Ухвалу мотивовано тим, що на виконання ухвали суду заявниками подано заяву, але до цієї заяви не приєднано довідки про неможливість одержання документів - рішення заінтересованої особи на звернення заявника - про відмову у встановленні відповідного статусу ( видачі посвідчення відповідного зразка тощо) та не зазначено з яких причин неможливо одержати документ, що посвідчує даний факт. Посилаючись на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених ч.3 ст.185 ЦПК України, для визнання неподаною та повернення заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3, оскільки недоліків заяви на виконання вимог ухвали суду заявниками не усунуто.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, заявники ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали до Апеляційного суду м.Києва апеляційну скаргу, в який просять ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначали, що факт, про встановлення якого звернулися заявники до суду, можна встановити лише у судовому порядку, оскільки іншого, позасудового порядку встановлення даного юридичного факту чинним законодавством України не передбачено, що і є об'єктивною причиною неможливості одержання документів, що посвідчують факт, який просять встановити заявники та звернення безпосередньо до суду. Скаржники посилаються на те, що подана заява за формою та змістом відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України, недоліки, зазначені в ухвалі суду від 23 червня 2018 року усунуті, що згідно з ч.3 ст.185, ч.1 ст.187 ЦПК України є підставою вважати заяву поданою в день її первісного подання до суду та відкриття провадження.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 20 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 20 вересня 2018 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року справу прийнято до провадження цього суду. Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності або відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України).

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується із наступним вирішенням спору про право. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Стаття 318 ЦПК України містить вимоги до змісту заяви про встановлення факту, а саме: у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Залишаючи без руху заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3 , суд першої інстанції зазначив, зокрема про те, що заявниками не приєднано до заяви довідки про неможливість одержання документів - рішення заінтересованої особи на звернення заявника - про відмову у встановленні відповідного статусу (видачі посвідчення відповідного зразка тощо) та не зазначено з яких причин неможливо одержати документ, що посвідчує даний факт. Визнаючи неподаною та повертаючи заяву, суд першої інстанції виходив із того, що недоліків, визначених в ухвалі суду про залишення заяви без руху, заявники не усунули.

Проте, такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки у заяві ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, заявники вказали, що цю заяву подано до суду в порядку окремого провадження для підтвердження наявності в них прав, передбачених Конвенцією про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, тобто з метою захисту своїх прав та інтересів. Також заявниками як в заяві, так і в заяві, поданої на виконання вимог ухвали від 23 червня 2018 року , наведено обставини, що унеможливлюють підтвердження цього факту в іншій спосіб, ніж в судовому порядку.

Крім того, оскільки заявники не ставлять питання про відновлення втрачених документів, тому у суд першої інстанції були відсутні підстави вимагати надання довідки про неможливість одержання документу про відмову у встановленні відповідного статусу.

При цьому судом залишено поза увагою, що згідно з вимогами ч.1 ст.294 ЦПК України саме під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. З метою з'ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до положень ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України ( ст.5 ЦПК України).

Разом із тим пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу а протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання заяви неподаною та повернення її заявникам, а тому оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 369, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 17 серпня 2018 року- скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус