Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 602/863/16-ц

провадження № 61-22118св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року у складі судді Радосюка А. В. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Кузьми Р. М., Гірський Б. О., Костів О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що 04 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Еталон» укладено договір фінансового лізингу, відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати позивачу у користування міні-трактор «Джинма 244Е», а ОСОБА_1 зобов'язався сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. 05 листопада 2015 року він сплатив на рахунок ТОВ «ЛК «Еталон» грошові кошти в сумі 15 000 грн. Вважає, що оскільки договір фінансового лізингу не посвідчено нотаріально, як того вимагає чинне законодавство, то цей договір є нікчемним.

16 та 26 листопада 2015 року позивач направив вимогу, яка у добровільному порядку виконана не була, відповідач відмовив йому у поверненні грошових коштів, посилаючись на те, що комісія за умовами договору фінансового лізингу не повертається.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «ЛК «Еталон» сплачений за договором лізингу від 04 листопада 2015 року платіж в розмірі 15 000 грн.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_1 15 000 грн, сплачених за договором фінансового лізингу від 04 листопада 2015 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально відповідно до вимог статей 628, 799, 806 ЦК України, а тому в силу вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін. Отже на підставі частин першої, п'ятої статті 216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню грошова сума, сплачена позивачем за нікчемним договором.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 17 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що договір нотаріально не посвідчений, отже, є нікчемним, тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 10 000 грн, які він сплатив відповідачу, як комісію за організацію та оформлення договору при його укладанні.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «ЛК «Еталон», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов. До договорів фінансового лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 «Лізинг» глави 58 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і Законом України «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення таких договорів. За таких обставин відповідач вважав, що ТОВ «ЛК «Еталон» при укладенні договору фінансового лізингу діяло відповідно до вимог чинного законодавства та в межах своїх повноважень.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 04 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Еталон» укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати позивачу у користування міні-трактор «Джинма 244Е». ОСОБА_1 зобов'язався сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

Відповідно до додатку № 2 до договору встановлено графік сплати лізингових платежів.

На виконання умов договору позивач сплатив 11 500 грн, що підтверджується копією квитанції від 04 листопада 2015 року та 3 500 грн, що підтверджується копією квитанції від 05 листопада 2015 року.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на таку підставу недійсності вищевказаного договору, як недодержання його нотаріальної форми.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Правовідносини з найму (оренди) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то за правилами частини другої статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на підставі встановлених обставин та належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу від 04 листопада 2015 року укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають вищевказані норми матеріального права, то відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Так, згідно з частинами першою, п'ятою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, суди попередніх інстанцій на підставі частин першої, п'ятої статті 216 ЦК України дійшли правомірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача грошової суми, сплаченої позивачем за нікчемним договором.

Доводи касаційної скаргиТОВ «ЛК «Еталон» про те, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню є помилковими та спростовуються установленими чинним законодавством вимогами щодо форми та змісту договору фінансового лізингу, а саме: статтями 628, 799, 806 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» залишити без задоволення.

Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська