Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 372/1817/16-ц

провадження № 61-34641св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 квітня 2017 року у складі судді Проць Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М., Яворського М. А.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Позов мотивовано тим, що з 20 вересня 2005 року він з ОСОБА_5 постійно проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка. 14 липня 2007 року вони зареєстрували шлюб, який на підставі рішення суду від 12 жовтня 2016 року було розірвано. Під час спільного проживання сторонами придбано рухоме та нерухоме майно, добровільної згоди про поділ якого після припинення шлюбних відносин не досягнуто.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: встановити факт проживання його та відповідача однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 20 вересня 2005 року по 14 липня 2007 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1; автомобіль НОМЕР_1, 2008 року випуску; легковий автомобіль НОМЕР_2, 2006 року випуску; квартиру АДРЕСА_2; доходи, які одержані відповідачем в якості фізичної особи-підприємця, починаючи з 20 вересня 2005 року по 16 жовтня 2016 року; позичені ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 50 тис. доларів США; фотоапарат «Canon Eos 5D Mark III Body» та чотири професійні змінні об'єктиви; професійну швейну машинку; ноутбук «Acer» та визнати за ним право власності на 1/2 частину вищевказаного майна, а також на 1/2 частину коштів, що знаходилися на особовому рахунку відповідача в ПАТ «ПУМБ».

ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

В обґрунтування своїх вимог зазначала про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 придбаний до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 за її особисті кошти, отримані в кредит та від продажу власної квартири, а земельна ділянка площею 0,1 га для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд приватизована нею згідно рішення міської ради. Також вказувала на те, що автомобіль НОМЕР_3, 2008 року випуску є її особистою власністю, оскільки придбаний за кредитні кошти. Крім того в період шлюбу на спірній земельній ділянці було побудовано та обладнано баню (два поверхи з терасою і балконом), баню (один поверх з навісом), альтанку, два фінських переносних будиночка, капличку, чан чавунний для бані, навіс, водяну свердловину, придбано меблі та побутову техніку, які теж необхідно визнати об'єктами права спільної власності сторін та поділити.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_5 просила визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними побудовами та земельну ділянку по АДРЕСА_1, а також автомобіль НОМЕР_3, 2008 року. Визнати об'єктами права спільної сумісної власності: баню (два поверхи з терасою і балконом), баню (один поверх з навісом), альтанку, два фінських переносних будиночка, капличку, чан чавунний для бані, навіс, водяну свердловину, сукупність будівельних матеріалів та конструктивних елементів по АДРЕСА_1, з яких складається баня (двоповерхова будівля із терасою і балконом), баня (одноповерхова будівля із навісом, альтанка (будівля з лавками із дерев'яного бруса), два фінських переносних будиночка (розбірні щитові будиночки дерев'яні), капличка (будівля із брусу з ондуліновою покрівлею); чан чавунний для бані, навіс (металеві балки з дерев'яним настілом) та водяна свердловина; визнати об'єктами права спільної сумісної власності: комплект меблів із гевеї (диван, два крісла, два столи), побутову техніку та обладнання, а саме: пральну машину «Samsung», посудомийну машину «Bosch», осушувач повітря «Ballu bdh», три обігрівачі «Ufo», три монітори комп'ютерні, два бойлери гарячої води побутові, три масажні столи, автомобіль «Победа», мобільну баню «Термофор Мобиба»; поділити майно набуте сторонами за час шлюбу, а саме: визнати за нею право особистої приватної власності на сукупність будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що знаходяться по АДРЕСА_3, з яких складається баня (двоповерхова будівля з терасою і балконом) та водяна свердловина, а за ОСОБА_4 - право особистої приватної власності на сукупність будівельних матеріалів та конструктивних елементів, з яких складається баня (одноповерхова будівля з навісом), альтанка (будівля з лавками із дерев'яного брусу), два фінських переносних будиночка (розбірні щитові будиночки дерев'яні), капличка (будівля із брусу з ондуліновою покрівлею), чан чавунний для бані, навіс (металеві балки з дерев'яним настілом), комплект меблів із гевеї (диван, два крісла, два столи), побутову техніку та обладнання - пральну машину «Samsung», посудомийну машину «Bosch», осушувач повітря «Ballu bdh», три обігрівачі «Ufo», три монітори комп'ютерні, два бойлери гарячої води побутові, три масажні столи, автомобіль «Победа», мобільна баня «Термофор Мобиба».

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 28 березня 2007 року до 14 липня 2007 року. Визнано житловий будинок, земельну ділянку, площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 та автомобіль марки VOLKSWAGEN CADDI, 2008 року випуску, автомобільний НОМЕР_4 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності за кожним на ? частку житлового будинку, земельної ділянки, площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 та автомобіль марки VOLKSWAGEN CADDI, 2008 року випуску, автомобільний НОМЕР_4. В іншій частині позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 квітня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного, оскільки ОСОБА_5 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення в повному обсязі зустрічного позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували частину першу статті 74 СК України та частину другу статті 3 СК України, що спричинило постановлення незаконних рішень, оскільки для правильного вирішення справи суди не з'ясували фактичні обставини по справі, а саме: які факти свідчать про спільне проживання сторін спору саме як однієї сім'ї; за якою адресою проживали сторони; чи мали сторони спільний бюджет; чи вели сторони спільне господарство; які були обов'язки у кожної із сторін під час проживання однією сім'єю; чи пов'язані сторони не лише взаємними правами, але й обов'язками.

Також при ухваленні оскаржуваних рішень суди не врахували правових позицій, які викладені в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15, від 07 вересня 2016 року № 6-801цс16, від 08 червня 2016 року № 6-612цс15, та в яких зазначено про те, що для правильного застосування положень статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже суди не встановили наявності у сторін спільного бюджету та чи мав ОСОБА_4 будь-який дохід, за рахунок якого формувався б сімейний бюджет та відповідно придбавалось спірне майно.

Крім того, поза увагою судів залишилось те, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 було придбано за кошти отримані ОСОБА_5 в кредит, який було погашено за рахунок коштів від продажу її особистої квартири, тобто вказаний будинок є її особистою власністю.

В той же час, апеляційний суд необґрунтовано взяв до уваги докази ОСОБА_4 про отримання ним в борг 140 тис. доларів США для придбання спірного житлового будинку, що підтверджується борговою розпискою, а також докази відчуження 09 жовтня 2007 року належної йому на праві власності квартири, оскільки вказані докази не є належними та не підтверджують того, що були витрачені саме на придбання квартири.

Що стосується нотаріально-посвідченої заяви про придбання спірного житлового будинку за спільні кошти сторін, то вона не може бути належним доказом купівлі спірного будинку за спільні кошти, оскільки нотаріусом здійснено лише посвідчення справжності підписів сторін, без засвідчення відповідності зафіксованих у заяві фактів. Суд не оглядав оригіналу вказаної заяви, а її копія не посвідчена належним чином. Крім того, ОСОБА_5 не пам'ятає обставин підписання вказаної заяви, оскільки її зміст нотаріусом ОСОБА_7, який є товаришем ОСОБА_4, їй не роз'яснювався, а тому якщо вона її і підписувала, то виключно внаслідок обману, без ознайомлення із змістом останньої, всупереч її волі та без роз'яснення суті та правових наслідків цієї заяви.

Також заявник зазначає, що суд здійснив поділ спірного житлового будинку без наявності в матеріалах справи доказів, що підтверджують право власності ОСОБА_5 на вказаний будинок.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У листопаді 2017 року від ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 червня 2018 року справу № 372/1817/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзив на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 14 липня 2007 року по 12 жовтня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_5 є власником житлового будинку з надвірними побудовами по АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 28 березня 2007 року.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 28 березня 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили, що проживають однією сім'єю, ведуть спільне господарство і набули за спільні кошти житловий будинок з надвірними побудовами, який розташований по АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельна ділянка площею 0,1 га кадастровий номер НОМЕР_6 з цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) починаючи з 22 січня 2015 року належить на праві власності ОСОБА_8

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 24 лютого 2015 року серії НОМЕР_7, ОСОБА_8 є також власником автомобіля НОМЕР_3, 2008рокувипуску.

Згідно інформаційного листа від 07липня 2016 року № 31/10-К-394 заступника директора регіонального сервісного центру МВС в Київській області станом на 06 липня 2016 року за ОСОБА_4 зареєстровані транспортні засоби на території Київської області не значаться. Транспортний засіб «TOYOTA LAND CRUSER» автомобільний НОМЕР_5, 2006 року випуску, що був зареєстрований за ОСОБА_8 25 липня 2014 року знятий з обліку для реалізації.

Згідно із договорами строкового банківського вкладу (депозиту) від 28 травня 2009 року №7678701, від 30 червня 2009 року №7766755, від 19 лютого 2010 року № 8733453, від 16 вересня 2009 року № 8049389, від 14 серпня 2009 року № 79254556, від 19 лютого 2010 року № 8733438, від 20 травня 2010 року № 9100364, від 21 серпня 2010 року № 9482573, від 17 вересня 2010 року № 9613106, від 20 березня 2012 року № 14493202, від 20 липня 2012 року № 16270626, від 22 жовтня 2012 року № 18076172, від 28 січня 2013 року № 19935122, від 08 лютого 2013 року № 20146801 та від 22 квітня 2013 року № 21319509 ОСОБА_8 передала грошові кошти шляхом внесення готівки до каси ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» з метою збільшення за рахунок нарахованих відсотків.

З виписки по операціям за період дії вищевказаних договорів станом на 22 квітня 2013 року грошові вклади ОСОБА_8 повністю повернуто.

За приписами частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Статтею 60 СК Українивизначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК Україниякщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК Українимайно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

У статті 57 ЦПК України 2004 рокувизначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно встановив фактичні обставини по справі та належним чином оцінив наявні у справі докази та показання свідків, які були допитані в ході судового розгляду, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що з 28 березня 2007 року по 14 липня 2007 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, між ними існували фактичні шлюбні відносини, вони вели спільний побут, мали спільні права та обов'язки. При цьому, визначаючи період такого проживання, суди врахували пояснення свідків, а також надали правову оцінку належним та допустимим доказам у справі, та дійшли правильного висновку, що вказаний період повинен обраховуватись з 28 березня 2007 року, тобто з дати визнання його самими сторонами в нотаріально посвідченій заяві.

Отже сторони проживали як одна сім'я та між ними були усталені відносини притаманні подружжю, а тому майно, яке набуте за цей період та після укладення шлюбу, а саме житловий будинок № АДРЕСА_4, а також земельна ділянка на якій знаходиться вказаний будинок, відповідно до статей 81, 116 ЗК України, та автомобіль НОМЕР_1, 2008 року випуску є об'єктом спільної сумісної власності, незважаючи на те, що право власності зареєстровано за відповідачем, а їх частки є рівними.

Колегія суддів також погоджується з висновками судів про те, що транспортний засіб «TOYOTA LAND CRUSER» автомобільний НОМЕР_5, 2006 року випуску, грошові кошти, які знаходились на депозитному рахунку ОСОБА_8 в ПАТ «ПУМБ» та доходи останньої в період шлюбу не підлягають поділу, оскільки подружжя розпорядилось ними ще під час перебування у шлюбі, що достовірно встановлено під час розгляду справи.

Що стосується поділу іншого майна, а саме: фотоапарата «Canon Eos 5D Mark III Body» та чотирьох професійних змінних об'єктивів; професійної швейної машинки; ноутбука «Acer», комплекту меблів із гевеї (диван, два крісла, два столи), побутової техніки та обладнання, а саме: пральної машини «Samsung», посудомийної машини «Bosch», осушувача повітря «Ballu bdh», трьох обігрівачів «Ufo», трьох моніторів комп'ютерних, двох бойлерів для гарячої води побутових, трьох масажних столів, автомобіля «Победа», мобільної бані «Термофор Мобиба», то суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, дійшли правильного висновку, що сторонами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження придбання ними майна вказаного майна та їх наявність у сторін.

Також колегія суддів погоджується з висновками судів щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 в частині визнання позичених ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 50 тис. дол. США спільною сумісною власністю сторін та визнання за ним права власності на їх половину, оскільки вказані вимоги не ґрунтуються на чинному законодавстві є безпідставними і не підлягають задоволенню в цій частині.

Що стосується відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 в частині визнання об'єктами спільної сумісної власності подружжя двох бань, альтанки, двох фінських переносних будиночки, чанів, навісів та скважини, а також їх поділу, то суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що оскільки постановою Київського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року було зобов'язано ОСОБА_8 знести за власний рахунок самочинно збудовану одноповерхову дерев'яну будівлю бані з мансардою за адресою: АДРЕСА_5, у зв'язку з чим вказана будівля не може бути узаконена судом. Крім того, ОСОБА_5 не доведено належними та допустимими доказами будівництво та наявність іншого зазначеного майна, а саме: бані, альтанок,каплички, чанів.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно встановив правову природу заявлених позовів, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, підстави для його скасування відсутні.

Доводи ОСОБА_5 в касаційній скарзі про те, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 є її особистою власністю, оскільки придбано за кошти отримані нею в кредит, який було погашено за рахунок коштів від продажу її особистої квартири, є безпідставними, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів щодо використання кредитних коштів саме на придбання спірного будинку відповідачем не надано, як і не доведено того, що договір купівлі-продажу спірного будинку було укладено не в інтересах сім'ї, а вся сума кредиту була погашена нею самостійно, оскільки перед укладанням договору купівлі-продажу ОСОБА_5 визнавала, що житловий будинок купується за спільні кошти подружжя.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що судами не з'ясовані належним чином фактичні обставини по справі, які мають значення для правильного вирішення даної справи, є необґрунтованими, оскільки судами надано оцінку всім доказам, наданих сторонами та ухвалено рішення без порушення норм процесуального права.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження суду першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення у справі «Христов проти України», заява № 24465/04 від 19 лютого 2009 року).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак
Г. І. Усик