Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 756/9788/15-ц

провадження № 61-17606св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ізобуд»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ізобуд» (далі - ТОВ «Ізобуд») про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 грудня 2014 року між ТОВ «Ізобуд» та фізичною особою ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги № ффб-1. Відповідно до пункту 1.1 цього договору, ТОВ «Ізобуд» (первісний кредитор) відступає, а ОСОБА_2 (новий кредитор) набуває права вимоги реального та належного виконання всіх зобов'язань, що належать первісному кредитору до ПАТ «Кредитпромбанк» на підставі генерального договору на забудову від 14 березня 2007 року № ФБ01.0101/07, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» як управителем фонду фінансування будівництва, та ТОВ «Ізобуд» як забудовником; положень Правил фонду фінансування будівництва виду «А» об'єктів ТОВ «Ізобуд», затверджених рішенням Правління ВАТ «Кредитпромбанк» від 06 березня 2007 року, оформленого протоколом № 8, та рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Ізобуд» від 01 березня 2007 року, оформленого протоколом № 29; Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»; а саме: зобов'язання боржника з повернення первісному кредитору коштів фонду фінансування будівництва виду «А» об'єктів ТОВ «Ізобуд» у розмірі 921 058,43 грн, у тому числі і суму оперативного резерву 834 943,96 грн, що підтверджується підписаним між первісним кредитором і боржником актом, що підтверджує остаточний обсяг замовлення на будівництво від 08 грудня 2014 року, актом виконаних робіт від 08 грудня 2014 року до генерального договору на забудову від 14 березня 2007 року № ФБ01.0101/07, листомборжника первісному кредитору від 13 листопада 2014 року № 5067/21-4529-19.3.

За вказаним договором новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошового зобов'язання в розмірі, встановленому в пункті 1.1 цього договору згідно з розміром заборгованості боржника.

Позивач зазначає, що відступлення права вимоги всіх зобов'язань ТОВ «Ізобуд» як забудовника, до фізичної особи ОСОБА_2 за договором не ґрунтується на нормах чинного законодавства України та суперечить його вимогам.

Враховуючи наведене, позивач просив суд визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги від 12 грудня 2014 року № ффб-1, укладеного між ТОВ «Ізобуд» та ОСОБА_2

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року у задоволені позову ПАТ «Кредитпромбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відступлення права вимоги виконання зобов'язання боржника з повернення первісному кредитору коштів фонду фінансування будівництва виду «А» об'єктів ТОВ «Ізобуд» у розмірі 921 058,43 грн, у тому числі і сума оперативного резерву 834 943,96 грн, не суперечить чинному законодавству, оскільки відповідач не змінив свого статусу і набув права вимоги повернення коштів банку як фізична особа.

Крім того, ТОВ «Ізобуд» свої зобов'язання щодо будівництва виконало, об'єкт будівництва зданий в експлуатацію, проте ПАТ «Кредитпромбанк» безпідставно не повертає первісному кредитору кошти фонду фінансування будівництва виду «А» об'єктів ТОВ «Ізобуд».

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Кредитпромбанк» задоволено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсним договір про відступлення прав вимоги від 12 грудня 2014 року № ффб-1, укладеного між ТОВ «Ізобуд» та ОСОБА_2 Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 не може бути кредитором із правами вимоги, що належать виключно забудовнику, у зобов'язанні, оскільки його статус не відповідає вимогам спеціальних норм законодавства. Крім того, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про виконання ТОВ «Ізобуд» своїх зобов'язань, оскільки відомості щодо підписання актів прийому-передачі об'єктів інвестування у матеріалах справи відсутні.

У червні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції про недійсність оспорюваного договору є помилковими, оскільки предметом цього договору є не весь обсяг прав та обов'язків забудовника, які визначають специфічність його статусу, а виключно право вимоги за грошовим зобов'язанням. Крім того, відступлення грошової вимоги від ТОВ «Ізобуд» до іншого кредитора не може свідчити про порушення прав та законних інтересів позивача, оскільки в силу приписів частини першої статті 516 ЦК України, згода останнього на відступлення права вимоги не потрібна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

У вересні 2017 року від ПАТ «Кредитпромбанк» надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2, в яких заявник просить відхилити зазначену касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопад 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 12 грудня 2014 року між ТОВ «Ізобуд» та фізичною особою ОСОБА_2 укладений договір про відступлення права вимоги № ффб-1. Відповідно до пункту 1.1 зазначеного договору, ТОВ «Ізобуд» (первісний кредитор) відступає, а ОСОБА_2 (новий кредитор) набуває права вимоги реального та належного виконання всіх зобов'язань, що належать первісному кредитору до ПАТ «Кредитпромбанк» на підставі генерального договору на забудову від 14 березня 2007 року № ФБ01.0101/07, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» як управителем фонду фінансування будівництва та ТОВ «Ізобуд» як забудовником; положень правил фонду фінансування будівництва виду «А» об'єктів ТОВ «Ізобуд», затверджених рішенням правління ВАТ «Кредитпромбанк» від 06 березня 2007 року, оформленого протоколом № 8, та рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Ізобуд» від 01 березня 2007 року, оформленого протоколом № 29; Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»; а саме: зобов'язання ПАТ «Кредитпромбанк» з повернення первісному кредитору коштів фонду фінансування будівництва виду «А» об'єктів ТОВ «Ізобуд» у розмірі 921 058, 43 грн, у тому числі і суму оперативного резерву у розмірі 834 943, 96 грн, що підтверджується підписаним між первісним кредитором і ПАТ «Кредитпромбанк» актом, що підтверджує остаточний обсяг замовлення на будівництво від 08 грудня 2014 року, актом виконаних робіт від 08 грудня 2014 року до генерального договору на забудову від 14 березня 2007 від № ФБ01.0101/07, листом боржника первісному кредитору від 13 листопада 2014 року № 5067/21-4529-19.3.

Згідно із частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною першої статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Згідно з пунктом 1.3 оспорюваного договору новий кредитор отримує право вимагати від боржника сплати грошового зобов'язання у розмірі встановленому в пункті 1.1 договору згідно з розміром заборгованості боржника.

Таким чином, предметом зазначеного договору є виключно права вимоги за грошовим зобов'язаннями.

Відповідно до частини першої статті 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Чинне законодавство не встановлює жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги у грошових зобов'язаннях.

Враховуючи наведене, висновки суду апеляційної інстанції про те, що відповідач не може бути кредитором із правом вимоги виконання зобов'язань позивачем, оскільки його статус не відповідає вимогам спеціальних норм законодавства, є помилковим, з огляду на те, що предметом оспорюваного договору є не весь обсяг прав та обов'язків, які належать ТОВ «Ізобуд» як забудовнику і визначають специфічність його статусу, а виключно права вимоги за грошовим зобов'язанням.

Отже, суд апеляційної інстанції, не з'ясувавши належним чином обсяг і зміст прав, які перейшли до відповідача за оспорюваним договором, припустився помилки у застосуванні норми матеріального права, внаслідок чого скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідало вимогам закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин, у відповідності до статті 413 ЦПК України рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, а у відповідності до частини сьомої статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Сплачений у зв'язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції судовий збір у розмірі 292,32 грн компенсується відповідачу за рахунок держави.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року скасувати, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року залишити в силі.

ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 292,32 грн компенсувати за рахунок держави.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик