Справа № 263/9815/18
Провадження №2/263/2202/2018
04 жовтня 2018 року Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Томіліна О.М., при секретарі Гущиній О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів,
19 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_1 припинити стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнути з відповідача на його користь витрати на сплату судового збору у розмірі 704,80 грн.
В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 13.12.2018 року рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано. Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.04.2010 року, з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.04.2010 року і до його повноліття. До січня син проживав з матірю. Але 19 січня 2018 року відповідач залишила сина з бабусею і виїхала за межі Маріуполя. З цього часу позивач опікується дитиною, виховує, утримує, проживає разом з сином за однією адресою, але при цьому з нього продовжують утримувати та перераховувати на рахунок ОСОБА_2 аліменти, які не використовуються на забезпечення інтересів сина.
Позивач ОСОБА_1 надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи у відсутності відповідача.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку.
Представник третьої особи Управління «Служби у справах дітей» Маріупольської міської ради в судове засідання не зявилась, надала до суду висновок виконавчого комітету Маріупольської міської ради, відповідно до якого рекомендовано визначити місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_1.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи зі згоди позивача та без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Слід зазначити, що згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 СК України).
Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.
Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-НО № 273404, виданого 27.06.2009 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, 23 червня 2009 року народився ОСОБА_3, батьком якого є ОСОБА_1, мати ОСОБА_2, актовий запис №768.
Згідно з рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 13.12.2011 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 14.03.2009 року у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану ММУЮ у Донецькій області, актовий запис №150, розірвано.
Відповідно до довідки, наданої головою ОСББ «Алрада» ОСОБА_5, станом на 15.06.2018 року за адресою: АДРЕСА_1, проживають ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_1М ІНФОРМАЦІЯ_4 мешкає без реєстрації. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, з 19.01.2018 року фактично не проживає за вказаною адресою.
Згідно з висновком Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 01.10.2018 року №13-31-139, з метою прийняття відповідного рішення з урахуванням прав та законних інтересів дитини, комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне рекомендувати визнати місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_1.
Дані про місце працевлаштування ОСОБА_2 у суду відсутні.
Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1 ст.161 СК України).
Відповідно до ч.2 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Згідно з п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.
Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.
Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.
Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за №789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини з батьком підлягають задоволенню, оскільки це відповідає інтересам дитини, позивач має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку, мати дитину залишила.
Також судом встановлено, що згідно з виконавчим листом №2-2597/2010, виданим 11 травня 2010 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі ? частини доходів щомісячно до досягнення повноліття, яка не може бути меншою ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.04.2010 року.
Судом встановлено, що дитина фактично проживає із батьком з січня 2018 року.
Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст.18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.
Відповідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. (ч.3 ст.181 СК України).
Згідно з ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Відповідно до п.17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.
Згідно зі ст.273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст.273 СК України має на меті скасування їх присудження.
З аналізу вказаних статей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім'я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов'язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Таким чином, судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні, а відповідач отримує від позивача аліменти на утримання дитини, яка з нею не проживає і не перебуває на її утриманні, що в цілому дає суду підстави для задоволення позову в цій частині та припинення стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_3, встановлених рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області 19.04.2010 року.
Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду в розмірі 704,80 грн.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-268, 280, 354 ЦПК України, ст.ст.18, 104-105, 110, 112-115, 141, 150, 160, 161, 179, 180, 192, 273 Сімейного Кодексу України, суд,
Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, з батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7.
Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, ІПН НОМЕР_2, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, ІПН НОМЕР_4, на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, у розмірі ? частки заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 19.04.2010 року й до повноліття, яка не може бути меншою ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.04.2010 року та виконавчим листом Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області по справі №2-2597/2010.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, ІПН НОМЕР_4, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, ІПН НОМЕР_2, сплачений ним судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.М.Томілін