Справа № 266/3217/18
Провадження№ 2/266/801/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 жовтня 2018 року м. Маріуполь
Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:
головуючого судді Сараєва І.А.,
за участю секретаря Нетреба О.В.,
розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Посилалась на те, що будинок № 33 по провул. Шестакова в м Маріуполі був збудований нею та відповідачем під час перебування у шлюбі. В даному будинку крім неї зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її колишній чоловік ОСОБА_2, який є відповідачем за даним позовом. У зазначеному будинку відповідач зареєстрований, але фактично не проживає з 2014 року і по теперішній час, оскільки переїхав на постійне місце мешкання в місто Краснодар, точне місце мешкання їй не відомо. Більше одного року відповідач не користується зазначеним житловим приміщенням без поважних причин, речей своїх у будинку не має, в добровільному порядку заяву про зняття з реєстрації подавати не бажає. Просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, будинком №33 по провул. Шестакова в місті Маріуполі.
Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, зауважила, що відповідач, який є її колишнім чоловіком, тривалий час не мешкає у спірному будинку, тому просила позовні вимоги задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, відзиву на пред'явлений позов не надав.
У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням наведених обставин, що позивач не заперечує проти винесення заочного рішення, суд вважає за можливе постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 223,280 ЦПК України.
Суд, вислухавши позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що сторони по справі перебували з 16.09.1993 року у зареєстрованому шлюбі, згідно із рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 13.12.2013р. шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили (а.с. 10-11).
Згідно із свідоцтвом про право власності від 15.09.2014р.та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.09.2014 року № 2680866, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 1/1 частка будинку № 33 по провул. Шестакова в м Маріуполі (а.с. 7-8).
Згідно довідки про склад сім*ї або зареєстрованих у будинку осіб від 01.06.2018 року № 145 КСН «Селище Західне», в будинку № 33 по провул. Шестакова в м Маріуполі зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 (а.с. 9).
Позивачка як на підставу для визнання відповідача таким, що втратив право проживання в даному будинку, посилається наст.405 ЦК України та ст. 156 ЖК України.
Згідно ст. 405 ЦК України таст.156 ЖК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним свого права власності.
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у цьому праві. Право власності складається з права володіння, користування і розпорядження, які є похідними і невідємними складовими права власності. Користуванням та володінням по відношенню до такого майна, як житлове приміщення, - є в тому числі і право проживання в ньому.
З наданих доказів не встановлено, що відповідач дійсно більше одного року не проживає у спірному будинку.
Разом з тим, судом також встановлено, що спірний будинок є приватною власністю відповідача, тому право відповідача на користування даним будинком набуте на підставі наявного у нього права власності, є непорушним і невід'ємним правом власника, якого власник не може бути позбавлений в порядку статті 405 ЦК Українитаст.156 ЖК України.
У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powelland Rayner v. the U.K., 21.02.1990).
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За таких обставин, положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки відповідач є власником будинку, тому суд позбавлений можливості визнати порушення прав позивачки з боку відповідача та в позові має бути відмовлено.
Аналізуючи вищевикладене, з урахуванням того, що суду позивачкою не надано доказів порушення її прав відповідачем, що відповідач як власник будинку має право знятися з реєстрації самостійно, проживання за кордоном, або ж інше місце проживання не за місцем реєстрації, не може бути причиною позбавлення власника права користування його власністю, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог ОСОБА_1
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 130, 263-265, 268, 279, 280, 284 ЦПК України, суд
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в загальному порядку до Апеляційного суду Донецької області шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: Сараєв І. А.