Провадження №2/263/2702/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Папаценко П.І.,

при секретарі Шереметі А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05.01.1999 року позивач придбала за договором купівлі-продажу у ОСОБА_3 вищезазначену квартиру. Договір купівлі-продажу був оформлений у вигляді біржового контракту №23846 від 05.01.1999 року, зареєстрований Маріупольською універсальною товарною біржею. Умови договору сторони виконали в повному обсязі, однак позивач право власності в КП «БТІ міста Маріуполя» у встановленому законом порядку не зареєструвала. На теперішній час позивачка не може у передбаченому законом порядку зареєструвати право власності на квартиру, оскільки договір купівлі-продажу укладений на товарній біржі, у звязку із викладеним, представник позивача просив визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання теж не зявився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Суд, враховуючи позицію сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що з копії біржового контракту (договору купівлі-продажу) № 23846 від 05.01.1999 року, укладеного між брокерами брокерської контори № 155, які діють на підставі договору-доручення від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_5, вбачається, що на біржових торгах продавець ОСОБА_3 продав та зобовязався передати у власність (повне господарське володіння), а покупець ОСОБА_5 придбала та зобовязалась сплатити і прийняти у власність квартиру АДРЕСА_3.

З копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюбу № 9 від 29.09.2018 року вбачається, що позивач ОСОБА_2 змінила прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу з дошлюбного прізвища ОСОБА_5.

Згідно із Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, за параметрами запиту про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на квартиру АДРЕСА_4 відомості відсутні.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Згідно з пунктом 4 статті 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК Української РСР 1963 року).

Відповідно до частини 1 статті 45, ст. 47 ЦК Української РСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Статтею 227 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Згідно п. 10 біржового контракту зазначено, що Договір купівлі-продажу підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації або Виконавчому комітеті місцевої Ради за місцем знаходження предмету договору.

Відповідно до п. 11 біржового контракту угоди купівлі-продажу, укладені на біржі, не підлягають нотаріальної реєстрації згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу».

Згідно із ст. 55 Закону України «Про нотаріат», в редакції на момент укладення біржового контракту, нотаріуси посвідчують угоди про відчуження майна, яке підлягає реєстрації, лише за умови подання власником майна правовстановлювального документа на майно, що відчужується. Зазначена вимога випливає з положень ст. 41 Конституції України .

У випадку реалізації нерухомого майна через товарну біржу податковим органом, якщо покупцем виступає фізична особа, з урахуванням того, що угода за загальним правилом повинна бути укладена у письмовій нотаріальній формі, тому, ураховуючи вищенаведене, реєстрацію права власності на нерухоме майно, в тому числі набуте на підставі угод, укладених на біржі, слід проводити виходячи з такого: якщо для відповідної угоди законодавством передбачена обовязкова нотаріальна форма, потрібно керуватися положеннями п. 1 Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна (додаток 1 до Тимчасового положення); у тому разі, коли нотаріальне посвідчення не є обовязковим, потрібно керуватися положеннями п. 9 зазначеного Переліку.

Отже, органи державної влади не повинні відмовляти в проведенні реєстрації права власності на нерухоме майно, придбане на товарних біржах, у тому разі, якщо угоди, за якими це майно було набуте, укладені у відповідності до вимог чинного законодавства.

Згідно з п. п. 1.1, 1.2, 1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, це Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності (далі - Положення) визначає порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні і спрямоване на забезпечення визнання та захисту цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, активізації інвестиційної діяльності. Положення діє на всій території України і є обовязковим для виконання громадянами, міністерствами, іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами й організаціями незалежно від форм власності. Реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації.

Подання документів на реєстрацію права врегульовано у 2 розділі Положення, прийняття рішення реєстратором врегульовано у розділі 3 Положення.

Додатком 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про реєстрацію прав власності на нерухоме майно визначено перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна.

Отже указаним Положенням врегульовувалося питання проведення державної реєстрації права власності у разі відчуження обєкта нерухомості.

Правилами державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України від 19 січня 1996 року за № 31/1056 передбачено, що реєстраційне посвідчення видається, якщо на правовстановлюючому документі не має місця для реєстраційного напису, яке є невідємною частиною правовстановлюючого документу (додаток 6).

Правовстановлюючим документом у такому випадку є біржовий контракт.

У той же час, Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулюються відносини, повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ст. 18 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, з інших випадках, встановлених законом.

Підстави для держаної реєстрації прав та їх обтяжень передбачені у ст. 19 цього Закону, де, зокрема, передбачено таку підстав, як договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку.

Позивачем, як підставу для задоволення вимог про визнання права власності, надано копію біржового контракту.

Згідно зі ст. 149 ЦК Української РСР власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння.

Також, положеннями ст. 392 ЦК України 2003 року передбачено право власника майна предявити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки спір з приводу захисту права власності виник на теперішній час, то застосуванню підлягають положення ст. 392 ЦК України 2003 року.

Отже, право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України. Позивачем за таким позовом є власник нерухомого майна, у володінні якого воно знаходиться та права якого оспорюються або не визнаються іншою особою, з якою власник не перебуває у зобовязальних або інших відносинах з приводу спірного майна. Відповідачем може бути будь-яка особа, яка не визнає або оспорює право власності позивача на це майно.

За змістом ст. 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З огляду на наведені норми матеріального права, враховуючи, що позивачем у встановленому законом порядку реєстрацію права власності не проведено, на теперішній час біржа ліквідована, відповідач визнав позовні вимоги, та таке визнання прийнято судом, оскільки не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на вказану квартиру з підстав, передбачених ст. 392 ЦК України.

У звязку з викладеним, суд наголошує, що у цьому випадку рішення суду є правовстановлювальним документом, на підставі якого повинна бути проведена державна реєстрація права власності позивача.

За вимогами ст.141 ЦПК України оскільки позивач не наполягав на стягненні судового збору, тому суд вважає його стягнення з відповідача недоцільним.

Керуючись ст. ст. 45, 47, 128, 149, 224, 227 ЦК Української РСР 1963 року, ст. ст. 328, 392 ЦК України 2003 року, ст. 58 «Про нотаріат», ст. ст. 18, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 12, 13, 141, 206, 247, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, право власності на квартиру АДРЕСА_5, загальною площею 36,90 кв.м., жилою площею 20,20 кв.м.

Згідно пп.15.5 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя П.І.Папаценко