Рішення

Іменем України

25 вересня 2018 року

смт Краснопілля

Справа № 578/504/18

провадження № 2/578/251/18

Краснопільський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Косар А.І.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання договору купівлі продажу недійсним,-

Встановив:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, яким просила визнати недійсним договір купівлі-продажу АВК №658071 від 08.05.2000 недійсним.

Позов мотивовано тим, що 08.05.2000 між сторонами було укладено договір купівлі-продажу земельної частки (паю), однак фактично волевиявлення позивача було спрямоване на надання відповідачу можливості користуватися належною їй земельною часткою, а не на продаж земельної частки. Крім того, що її було введено у оману щодо природи договору, у договорі не вказана ціна договору купівлі-продажу, яка належить до істотних умов таких договорів. Після підписання договору покупець не виконав істотних умов договору купівлі - продажу, а саме не сплатив продавцю вартість придбаного права на земельну частку (пай)). Поряд з цим, позивач зазначила, що не заперечує факт підписання спірного договору купівлі продажу земельної частки (паю) для ведення особистого селянського господарства, але уважала, що її обманули, так як вона особисто не знайомилась зі змістом договору ні до, ні в момент його підписання. Таким чином, про порушення своїх прав вона дізналася лише у 2017 році.

Ухвалою суду від 08.06.2018 у справі відкрито провадження.

Сторони в судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином. Позивач звернулася до суду з заявою, в якій просила провести розгляд справи без її участі через складнощі у пересуванні, повязані з похилим віком, позов підтримала у повному обсязі і наполягала на його задоволенні. Відповідач звернувся до суду з заявою, в якій просив провести розгляд справи без його участі, з позовними вимогами не погодився і просив у задоволенні позову відмовити, надав суду копію договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України /надалі ЦК / закріплено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайного або майнового права та інтересу.

Судом установлено, що 08 травня 2000 року ОСОБА_1 /продавець/ та ОСОБА_2 /покупець/ уклали договір купівлі-продажу права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, відповідно до п. 1 якого продавець продала, а покупець купив по даному договору право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Вікторія», посвідчене сертифікатом серії СМ №0170828, виданим Краснопільською районною державною адміністрацією Сумської області 9 січня 1997 року на підставі рішення Краснопільської районної державної адміністрації №512 від 27 грудня 1996 року, зареєстрованим 14 січня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №352, площею чотири цілих двадцять чотири сотих в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Пунктом 2 договору зазначено місце розташування земельної частки (паю) на території Великобобрицької сільської Ради Краснопільського району Сумської області.

Пунктом 4 договору зазначено, що продаж права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, відбувся за двісті гривень, які продавець отримала від покупця до підписання даного договору.

Згідно тексту договору, договір підписано сторонами у присутності завідуючого Краснопільською районною державною нотаріальною конторою Сумської області ОСОБА_3, особу сторін встановлено, їх дієздатність та належність гр.ОСОБА_1 права на земельну частку (пай), що відчужується, перевірено.

Частиною першою статті 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно до частини першої статті 509 ЦК , зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Стаття 525 ЦК встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК ).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК ). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК ). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК).

Згідно приписів статті 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно( товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини другої статті 656 ЦК, предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Згідно статті 657 ЦК договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

До нотаріального посвідчення правочину нотаріус зобов'язаний здійснити перевірку дієздатності та правоздатності сторін правочину.

При посвідченні правочинів нотаріус встановлює дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Дотримання відповідності правочинів дійсним намірам сторін і вимогам законності пов'язано не тільки з можливістю визнання укладеного правочину недійсним, а й з відповідальністю нотаріуса за наслідки вчинюваної нотаріальної дії відповідно до Закону України «Про нотаріат», яким передбачено, що нотаріус повинен відмовляти у вчиненні нотаріальної дії, яка суперечить закону. Недотримання вимог закону є підставою для анулювання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд зясовує наявність обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною й настання певних юридичних наслідків.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого стст.215, 216 ЦК.

Згідно до вимог статті 12 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК/ кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу статті 81 ЦПК доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З огляду на встановлені обставини доводи позивача про те, що зі змістом договору купівлі-продажу вона не ознайомилась, не мала наміру продавати право на земельну частку (пай), мала незадовільний стан здоровя, кошти не отримувала, не можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсними.

Суд знаходить, що позивач не довела належними доказами, як це передбачено стст. 77, 81 ЦПК, недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Навпаки, матеріали справи свідчать, що на момент посвідчення спірного договору сторони перебували при здоровому розумі, ясній памяті та діяли добровільно, без будь якого примусу як фізичного, так і психічного.

Поряд з цим, суд встановив, що домовленості сторін були спрямовані на реальне настання наслідків, які обумовлені договором купівлі продажу права на земельну частку (пай).

Згідно до частини другої статті 89 ЦПК жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, правових підстав, передбачених нормами статей 203, 215, 216 ЦК, для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, немає.

Тому, суд вважає що у задоволенні позову повинно бути відмовлено в звязку з недоведеністю, що не позбавляє ОСОБА_1 права звернення з такими ж позовними вимогами, але з інших підстав.

За правилами статті 141 ЦПК судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 77-82, 89,133, 141, 211, 223, 247, 259, 264 265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

Ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі продажу недійсним відмовити.

Судові витрати, повязані з розглядом справи, віднести на рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1, зареєстрована за адресою: 40034, АДРЕСА_1, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2, зареєстрований за адресою: 42400, с. Малий Бобрик, вул. Вигін, буд. 115 Краснопільського району Сумської області.

Повне рішення суду складено 4 жовтня 2018 року.

Суддя А.І. Косар