Справа № 352/1871/17
Провадження № 22-ц/4808/77/18
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Фединяка В.Д., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: позивачки та представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене головуючим суддею Хоминець М.М. 03 липня 2018 року, повний текст якого складено 07 липня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 пред'явила до ОСОБА_4 позов про стягнення заборгованості по аліментах та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Позовні вимоги були мотивовані тим, що відповідач, починаючи з 2003 року, ухиляється від сплати аліментів на утримання їх доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначених рішенням Тисменицького районного суду від 28.10.2003 року. У зв'язку з систематичною несплатою аліментів у ОСОБА_4 станом на 01.10.2017 року утворилась заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 72 434,68 грн, що підтверджується розрахунком Тисменицького РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області. Посилаючись на те, що відповідач під час розгляду справи погасив заборгованість по аліментах, з врахуванням зменшення позовних вимог, ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_4 67 245,43 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2004 року по лютий 2018 року.

Рішенням Тисменицького районного суду від 03 липня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 19 054,11 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 01 січня 2004 року до 28 лютого 2018 року. Також постановлено стягнути з ОСОБА_4 в дохід державного бюджету 704,80 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду представник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Зокрема, на думку представника ОСОБА_4, судом першої інстанції було залишено поза увагою клопотання відповідача про застосування до спірних правовідносин ч.2 ст. 196 СК України, якою врегульовано зменшення розміру неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Також представник апелянта вказує, що судом не було прийнято до уваги те, що він перебуває на обліку як безробітний в Івано-Франківській міській філії ІФ ОЦЗ та на його утриманні перебувають неповнолітні діти від другого шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2. А тому, представник ОСОБА_4 вважає, що у суду першої інстанції були правові підстави для зменшення розміру пені. Посилаючись на вищенаведене, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про зменшення розміру неустойки на підставі ч.2 ст. 196 СК України.

В надісланому на адресу апеляційного суду відзиві позивач ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечила, вважаючи, що відсутні підстави для зменшення пені за прострочення сплати аліментів, оскільки відповідачем не подано жодних належних, допустимих доказів та підтвердження свого важкого матеріального становища. Більш того, зазначає ОСОБА_3, відповідач в процесі розгляду справи погасив власне заборгованість за аліментами, що суперечить його твердженню про важке матеріальне становище. Крім того, позивач вказує, що ОСОБА_4 систематично виїжджає за межі України на заробітки, а тому має змогу сплатити присуджену суму пені. Також ОСОБА_3 зауважила, що їх донька з липня 2018 року навчається у вищому навчальному закладі, а тому зменшення розміру пені призведе до зменшення її можливостей щодо забезпечення рівня життя доньки.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримав, додатково зазначивши, що відповідач ОСОБА_4 погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром нарахованої пені, однак з врахуванням важкого матеріального становища просить зменшити її розмір на підставі ст.196 СК України.

ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечила, зазначивши, що відповідач протягом тривалого періоду часу уникав сплати аліментів. Вказала, що боржник на праві власності має жилий будинок, автомашини. Вважає, що він приховує своє дійсне матеріальне положення. На її думку, ОСОБА_4 має можливість без шкоди для своєї сім'ї сплатити всю суму пені. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши наявні матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. З огляду на вищенаведене, а також на те, що відповідач не оспорює нарахований судом першої інстанції розмір пені за прострочення сплати аліментів, апеляційний суд рішення суду в цій частині не перевіряє.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів. При цьому, судом першої інстанції було відхилено клопотання представника відповідача про зменшення розміру пені у зв'язку із важким матеріальним становищем за недоведеністю. З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд з огляду на таке.

Згідно із ч.1 ст.196 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачем аліментних зобов'язань, визначених рішенням Тисменицького районного суду від 28.10.2003 року про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 1/2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян щомісячно, у нього утворилась заборгованість по сплаті аліментів, яка склала 63 585,93 грн (а.с.10). Зазначена заборгованість підтверджується розрахунком Тисменицького РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, який жодною із сторін не оспорювався (а.с.71-72).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач ОСОБА_3 має право на стягнення із відповідача ОСОБА_4 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Також апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зменшення розміру пені на підставі ч.2 ст. 196 СК України з огляду на таке.

За змістом ч.2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Апеляційний суд зауважує, що долучені відповідачем до матеріалів справи у якості доказів важкого матеріального та сімейного стану копія довідки Івано-Франківської міської філії Івано-Франківського ОЦЗ про перебування ОСОБА_4 на обліку як безробітного та копія трудової книжки не можуть свідчити про дійсний майновий стан відповідача.

Більш того, як вбачається із матеріалів справи, відповідач під час перебування справи у провадженні суду першої інстанції, здійснив погашення заборгованості за аліментами у повному обсязі, що дає підстави для висновку про спроможність ОСОБА_4 сплатити і визначений судом першої інстанції розмір пені за прострочення сплати аліментів.

Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_4, були предметом дослідження судом першої інстанції, і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги вище викладене, апеляційний суд вважає, що рішення місцевого суду в даній справі постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи представника апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 03 липня 2018 року в даній справі - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2018 року.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді В.Д. Фединяк

Л.В. Ясеновенко