Справа № 490/3830/15-ц
н/п 4-с/490/128/2018
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2018 Центральний районний суд м.Миколаєва

в складі: головуючого судді Черенкової Н.П..

за участю секретаря: Янкевич Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України « в особі філії- Миколаївське обласне управління публічного акціонерного товариства « Державний ощадний банк України «, суб'єкт оскарження старший державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2, заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_3 про визнання дій старшого державного виконавця неправомірними, скасування постанови старшого державного виконавця про повернення виконавчого документа,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року представник АТ « Ощадбанк « в особі філії- Миколаївське обласне управління публічного акціонерного товариства « Державний ощадний банк України « звернувся до суду з даною скаргою, в якій просив суд визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаїв по виконавчому провадженню № 51404811, скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.12.2017 року, зобов'язати Центральний ВДВС м. Миколаїв здійснити примусове виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухваленого по цивільній справі №490/3830/15-ц.

В обгрунтування вимог скарги, представник вказав, що при виконанні рішення суду старший державний виконавець не здійснив усіх необхідних дій по вжиттю заходів примусового виконання рішення суду, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження» і допустив бездіяльність, яка полягає у неналежному здійсненні заходів з розшуку майна і доходів боржника та неналежному здійсненні заходів примусового стягнення боргу.

Представник стягувача направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив вимоги скарги задовольнити.

Боржник у судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином.

Старший державний виконавець,ОСОБА_2 надала заяву про розгляд скарги у її відсутність. копію матеріалів виконавчого провадження, та заперечення проти задоволення скарги.

Судом постановлено про розгляд скарги у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 450 ЦПК України.

Дослідивши матеріали скарги, суд дійшов висновку, що скаргу слід задовольнити, з наступних підстав.

02.09.2015 року Центральним районним судом м. Миколаєва постановлено рішення, яким стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ « Державний ОСОБА_5 України « заборгованість за кредитним договором № 51, що був заключний 07.03.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України « та ОСОБА_3 в розмірі 35 748,55 грн., а також судовий збір у розмірі 119,16 грн. з кожної.

13.01.2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист №490/3830/15-ц про примусове виконання вказаного рішення.

14.06.2016 року державним виконавцем Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_2 було відкрито виконавче провадження №51404811 за виконавчим листом №490/3830/15-ц від 13.01.2016 р.

21.06.2016 р.постановою державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаїмсьій області ОСОБА_2. В.Ю. накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить боржнику ОСОБА_3, з забороною відчуження будь-якого майна, яке їй належить.

12.10.2017 року старшим державним виконавцемЛевицькою В.Ю. винесено постанову про арешт грошових клштів боржника, що містяться на рахунках Миколаївського РУ ПАТ « Приватбанк».

27.10.2017 року Миколаївський РУПАТ « ПриватБанк» направив відповідь про недостатність коштів для виконання постанови.

Після отримання відповіді запит щодло виписки із особового рахунку державним виконавцем не направлявся.

26.12.2017 року старший державний виконавець Левицька В.Ю. , на підставі відсутності майна,на яке може бути звернено стягнення, а здійснені заходи щодо розшуку майна виявились безрезультатними, повернула виконавчий лист стягувану відповідною постановою.

Між тим, у відповідності до п.28 розділу У111 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом МЮ України від 02.04.2012 р. № 512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право вланості на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

В будинку 46 по вулиці Силікатній мікрорайону Матвіївка, який належить на праві власності ОСОБА_3, проживають її неповнолітні діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

07.12.2017 року старшим державним виконавцем складено акт про відсутність майна, на яке може бути звернено стягнення, тобто до направлення та отримання відповіді органу опіки та піклування.

На виконання вимог Інструкції, начальником відділу 14.12.2017 року ща номером 8637 направлений запит до Адміністрації Центрального району про вирішення питання про надання дозволу на примусову реалізацію житлового будинку.

21.05.2018 року начальником служби у справах дітей Адміністрації Центрального району надана відмова на реалізацію житлового будинку 46 по вулиці Силікатній, тобто після повернення виконавчого листа.

В силу ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4,5ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права , суд розглядає справим відповідно до Конституції України, законів України , міднародних договорів, згода на обовязковістиь яких надана Верховною Радою України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобож 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейского суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов*язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобовязалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невідємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обовязкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна).

Євросуд зазначив, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також Суд зазначив, що обов*язком держави є нагляд за виконанням рішень проти державних органів (таким виконанням, якого потребує Конвенція без необґрунтованих затримок).Держава не має посилатись на відсутність коштів, коли йде мова про виконання рішення проти державного органу.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 37 ЗУ Про виконавче провадження виконавчий документ повертається стягувачу, якщо - у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Проте в матеріалах справи відсутні дані щодо вжиття державним виконавцем усіх покладених на нього ст.18 цього Закону обов'язків щодо примусового виконання рішення суду, і чи дійсно вживалися дієві заходи щодо розшуку майна боржника, а саме в порядку, передбаченому ст. 53 вказаного Закону щодо виявлення для можливого подальшого звернення стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб.

Окрім того, державним виконавцем не було ініційоване питання про встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України і не було здійснено жодних дій направлених на це, а саме не зроблено відповідних запитів стосовно наявності у боржника закордонного паспорта.

Отже, оскаржувана Постанова від 26.12.2017 року підлягає скасуванню, що є підставою для зобов'язання державного виконавця відновити виконавче провадження за вищевказаним виконавчим листом та вжити усіх заходів, передбачених ЗУ «Провиконавче провадження» щодо виконання рішення суду.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст.447-452ЦПК України ,

УХВАЛИВ:

Скаргу - задовольнити частково.

Скасувати Постанову старшого державного виконавця Центрального Відділу ДВС м.Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області про повернення виконавчого документа від 26.12.2017 р. ВП № 51404811 та зобов'язати старшого державного виконавця продовжити виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа № 490/3830/15-ц, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 13.01.2016 року.

Ухвала може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені ст.ст. 354-355 ЦПК України.

Суддя : Черенкова Н.П.