Справа № 148/2616/15-ц
Провадження № 22-ц/772/2059/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 рокуСправа № 148/2616/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області, у складі:

головуючого Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 серпня 2018 року, постановлене суддею Тульчинського районного суду Вінницької області Саламахою О.В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницькій області, про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_4 є власником будинку АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці, що перебуває у його користуванні. У 2015 році ОСОБА_4 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі, орієнтовною площею 0,29 га. Однак під час виготовлення документації виявилось, що ділянка позивача стала вужчою на 2,05 м. Земельна ділянка, що виділена ОСОБА_4 межує з земельною ділянкою ОСОБА_3, яку відповідач успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_5 та яка належала останній на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку. Позивач зазначає, що вказаним державним актом було передано у власність ОСОБА_6 частину земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні, чим було порушено його права, а тому просив визнати недійсним та скасувати зазначений державний акт на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 серпня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_5, серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_7 на підставі рішення 11-ї сесії 5-го скликання Кинашівської сільської ради від 23.11.2007 року, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №41 та скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2.

З таким рішенням не погодився ОСОБА_3 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає рішення суду постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати, ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.8 ч.1 Перехідних положень ЦПК України Апеляційний суд Вінницької області здійснює повноваження до утворення апеляційних судів в апеляційних округах.

Частиною 4 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду поза межами доводів апеляційної скарги та в межах її вимог, прийшов до наступного висновку.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 06.02.1973 року ОСОБА_8, яка є матір'ю позивача ОСОБА_4, отримала свідоцтво на забудову в сільських населених пунктах Української РСР (т.1,а.с.9-10), відповідно до якого їй надано дозвіл на будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 0,28 га, яка виділена з земель колгоспу «Україна», забудова на землях якої дозволена на підставі рішення виконкому Тульчинської районної Ради депутатів від 26.12.1972 року.

Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (т.1,а.с.17) вбачається, що станом на 16.04.2004 року побудований ОСОБА_8 будинок АДРЕСА_1, на підставі рішення виконавчого комітету Кинашівської сільської ради від 18.02.2004 року перебував у спільній частковій власності ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10 по 1/3 частки в кожного.

За договором дарування частини житлового будинку від 19.05.2004 року (т.1,а.с.18) ОСОБА_9 та ОСОБА_8 подарували належні їм частки вказаного житлового будинку ОСОБА_4, після чого позивач став єдиним власником вказаного будинку.

Рішенням №841 від 22.01.2015 року 38 сесії 6 скликання Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області (т.1,а.с.23) надано дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації для земельної ділянки, розташованої, за адресою АДРЕСА_1, орієнтованою загальною площею 0,29 га, з яких 0,25 га - призначені для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,04 га - призначені для ведення особистого селянського господарства.

В своєму позові ОСОБА_4 вказує на те, що під час виготовлення вказаної технічної документації йому стало відомо, що відповідач зайняв частину земельної ділянки, що знаходиться у його користуванні. Так ширина земельної ділянки на якій побудований будинок позивача, мала б складати 18 метрів, в той час як фактична ширина земельної ділянки складає 15,74 метри.

Судом встановлено, що земельна ділянка на якій розташований будинок АДРЕСА_1 межує з земельною ділянкою відповідача ОСОБА_3, на якій розташований будинок за №172.

Вказана земельна ділянка площею 0,25 га належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.02.2010 року (т.1,а.с.28), який успадкував її після смерті своєї матері ОСОБА_5, якій, в свою чергу, дана земельна ділянка належала на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення Кинашівської сільської ради 11 сесії 5 скликання від 23.11.2007 року (т.1,а.с.20) та який наразі оскаржується позивачем.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Судом першої інстанції, за клопотанням позивача, була призначена земельно-технічна експертиза, на вирішення якій були поставлені запитання, щодо наявності порушень меж земельних ділянок ОСОБА_8 (ОСОБА_4.) та ОСОБА_6 та визначення меж між земельними ділянками.

З висновку експерта ТОВ «Подільський центр судових експертиз» №355 від 31.07.2017 року вбачається, що встановити чи є порушення меж земельних ділянок ОСОБА_8 (ОСОБА_4.) та ОСОБА_6 неможливо, враховуючи, що ширина як земельної ділянки АДРЕСА_1 зменшилась станом на час проведення дослідження, а за відсутності достатньої інформації, щодо зовнішніх розмірів, конфігурацій, прив'язок від будівель до меж земельних ділянок визначити межу між вказаними земельними ділянками також неможливо (т.1,а.с.171-198).

Окрім того, під час виготовлення технічної документації із землеустрою ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 останній підписав акт прийомки-передачі межових знаків на збереження, відповідно до п.2 якого ОСОБА_4 підтверджує, що не має претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки (т.1,а.с.26).

Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що належна ОСОБА_3 земельна ділянка порушує межі земельної ділянки, що знаходиться в користуванні позивача.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що при виготовленні технічної документації ОСОБА_5 не було погоджено межі земельної ділянки із сусіднім землекористувачем - ОСОБА_4

Ухвалою суду першої інстанції від 05.02.2016 року витребувано з відділу Держгеокадастру у Тульчинському районі технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки, яка належала ОСОБА_5

У вказаній вище технічній документації наявні акти погодження меж землекористування (т.1,а.с.112-113) від 22.11.2007 року, відповідно до яких позивач ОСОБА_4 погодив ОСОБА_5 межі її земельної ділянки.

Ухвалою суду першої інстанції від 09.10.2017 року задоволено клопотання ОСОБА_4 про призначення судової-почеркознавчої експертизи, на вирішення експерту поставлене запитання, чи підпис в акті погодження меж землекористування виконаний ОСОБА_4

З висновку експерта ВНДЕКЦ МВС України №401-П від 15.12.2017 року вбачається, що підпис в графі «землекористувачі» від імені ОСОБА_4 в акті погодження меж землекористування від 22.11.2007 року у технічній документації із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою (т.2,а.с.50-55).

В судовому допитана в якості свідка була допитана дружина позивача Мазур Ю.В., яка показала, що вказаний підпис належить їй. Підписала акт погодження меж, оскільки на той час чоловік був відсутній.

Судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність підпису в акті погодження меж землекористування є підставою для скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч.1 ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

В той час як погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. При цьому ст.198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося.

У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.

Вказане узгоджується й з висновком зробленим Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові по справі №681/1039/15-ц від 28.03.2018 року.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів, що передача у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,25 га відбулась за рахунок включення до її складу частини земельної ділянки, якою користується ОСОБА_4, що призвело до порушення прав позивача.

При вказаних обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, не перевірив чи права позивача дійсно були порушені, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку із чим рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 серпня 2018 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пп.«б» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України в постанові суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення.

Згідно ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку з скасування рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне провести новий розподіл судових витрат, залишивши за позивачем судові витрати пов'язані зі зверненням з позовом, проведенням експертиз та стягнувши з останнього судові витрати у якості відшкодування по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст.153, 155 ЗК України, ст.141,367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 серпня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 730,80 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2018 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало