Справа № 588/609/16-ц
№ провадження 2/588/1/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2018 року Тростянецький районний суд Сумської області у складі головуючої судді Щербаченко М.В., за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Тростянець цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_9, про визнання правочину удаваним, визнання договору купівлі-продажу нікчемним, скасування реєстрації транспортного засобу, встановлення факту, що має юридичне значення, та стягнення грошової компенсації вартості ? частини транспортного засобу,

У С Т А Н О В И В:

Позивач у травні 2016 року звернулася до суду з указаним позовом, який, ураховуючи неодноразові уточнення та зміни у позовній заяві, мотивує тим, що 25.09.2009 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4. У шлюбі 24.04.2011 року народилася спільна дитина ОСОБА_10. Позивач посилалась на те, що у 2014 році вона та ОСОБА_4 у спільну сумісну власність придбали легковий автомобіль марки "Renault Kangoo", державний реєстраційний номер на даний час ВМ 5894 АІ, 1999 року випуску. Указаний транспортний засіб був придбаний у власність сімї, використовувався за цільовим призначенням в інтересах сімї з неповнолітньою дитиною.

Оформленням всіх документів на транспортний засіб займався відповідач ОСОБА_4, якому позивач довіряла у шлюбі, сімейне життя базувалось на довірі та взаємопорозумінні, поки чоловік не вирішив позбавитися позивача як дружини.

Після звернення до суду з цим позовом відповідач ОСОБА_4 надав нотаріально посвідчену довіреність від 29.05.2012 року, якою ОСОБА_7 на підставі усного договору доручення з повіреним за довіреністю уповноважив кожного окремо ОСОБА_8 та ОСОБА_9, безоплатно бути представником в усіх органах, установах та організаціях, між будь-якими фізичними або юридичними особами, при вирішенні питань, повязаних із здачею в оренду, продажем чи обміном за ціну та на умовах на розсуд представників, транспортного засобу у виді автомобілю марки "Renault" моделі "Kangoo 1.9 D", 1999 року випуску, шасі (кузов, рама) № VF1FC0DAF21275622, жовтого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого 16.07.2010 року Сумським відділом РЕР УДАІ ГУМВС України в Сумській області. Указана довіреність від 29.05.2012 року за реєстровим номером №1090 ОСОБА_7 видана терміном на десять років з правом передоручення повноважень іншим особам.

Зазначений автомобіль належить ОСОБА_7 на праві власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ТЗ САА №783748, виданого 16.07.2010 року Сумським відділом РЕР УДАІ ГУМВС України в Сумській області.

Таким чином, титульним власником зазначеного транспортного засобу є громадянин ОСОБА_7

Крім того, нотаріально посвідченою довіреністю від 06.05.2014 року у м.Лебедин Сумської області ОСОБА_8 на підставі усного договору доручення з повіреним на підставі передоручення за довіреністю від ОСОБА_7 нібито уповноважив ОСОБА_4 (чоловіка позивача) та ОСОБА_11 (свекра позивача), кожен з яких може діяти окремо, продати за ціну та на умовах на розсуд уповноважених, належний ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ТЗ САА №783748, виданого 16.07.2010 року Сумським відділом РЕР УДАІ ГУМВС України в Сумській області, автомобіль марки "Renault" моделі "Kangoo 1.9 D", 1999 року випуску, шасі (кузов, рама) № VF1FC0DAF21275622, жовтого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Довіреність видана на строк дії основного доручення зі збереженням чинності до 29.05.2022 року, тобто на десять років від дати посвідчення основної нотаріальної довіреності, якщо не буде припинена раніше вказаної дати шляхом скасування у відповідності до вимог чинного законодавства.

У нотаріуса ОСОБА_12 (пл.Соборна, 34, м.Лебедин) всі перемови вів виключно ОСОБА_2, який вийшов від нотаріуса з нотаріально посвідченим документом.

Продавцю ОСОБА_8 спільні кошти подружжя за автомобіль були передані безпосередньо саме як за купівлю-продаж автомобілю. Гроші на придбання транспортного засобу накопичувалися ОСОБА_4 та ОСОБА_2 тривалий час.

Від нотаріуса 06.05.2014 року з м.Лебедин до м.Тростянець позивач разом з ОСОБА_4 поверталися на автомобілі марки Renault" моделі "Kangoo 1.9 D", 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, як на власному автомобілі. Всі документи на автомобіль, в тому числі нотаріально посвідчений договір знаходилися у ОСОБА_4

Нотаріально посвідчені довіреності від 29.05.2012 та 06.05.2014 року позивач вперше побачила у червні 2016 року після звернення до суду з позовом у межах розгляду цієї цивільної справи, але позивач знала та вважала, що у нотаріуса 06.05.2014 року був укладений договір купівлі-продажу автомобілю.

Позивачу достеменно відомо, що чоловік ОСОБА_4 у шлюбі у присутності позивача передав спільні сімейні гроші подружжя за спірний транспортний засіб, так як автомобіль придбавався у власність подружжя.

Факт придбання у власність транспортного засобу на підставі договору купівлі-продажу, але приховуванням його довіреністю для уникнення зайвих витрат, на думку позивача підтверджено матеріалами цивільної справи та визнано відповідачами.

Таким чином, виходячи з викладених вище обставин, нормативних актів законодавства України та судової практики, позивач вважала, що в дійсності між відповідачами за участю позивача був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу автомобіля, на підставі якого спірний автомобіль переданий у власність продавцем, прийнятий у власність покупцем зі сплатою погодженої суми грошових коштів.

Позивач вважала, що жодна із сторін спору, видаючи довіреність, не мала на меті вчинити дію, яка б передбачала виникнення відносин представництва, оскільки між сторонами виникли відносини з приводу купівлі-продажу, які на думку позивача вказують на оплатність отримання автомобіля у всіх випадках видачі довіреності.

Зі змісту самої довіреності, відповідачам за довіреністю від 06.05.2014 були передані всі повноваження власника, в тому числі ті, що повязані з розпорядженням автомобіля, з правом продажу, міни, оренди, найму, позички, доручення, страхування, що свідчить на думку позивача не про передання права користування чи керування автомобілем, а його реальне відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховування іншого правочину купівлі-продажу автомобіля.

З огляду на викладене, позивач вважала, спірний автомобіль є спільною сумісною власність подружжя, а тому вважала, що має право на присудження їй грошової компенсації ? частини його вартості, яка визначена висновком судової експертизи, замість визнання за нею права на частку у спільній власності.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13.09.2016 року №588/609/16-ц (22-ц/788/1330/16) було заборонено ОСОБА_4 та ОСОБА_11 вчиняти дії по відчуженню у будь-який спосіб автомобіля марки Renault" моделі "Kangoo 1.9 D", 1999 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, до набрання рішенням суду по даній справі законної сили.

Відповідач ОСОБА_11 помер 20.01.2017 року. Замість померлого відповідача залучена в порядку цивільного правонаступництва спадкоємець ОСОБА_5. Залучений правонаступник ОСОБА_5 здійснила перереєстрацію транспортного засобу на себе зі зміною статусу власності транспортного засобу, що потягло зміну реєстраційних даних спірного транспортного засобу марки Renault" моделі "Kangoo 1.9 D", 1999 року випуску, шасі (кузов, рама) № VF1FC0DAF21275622, жовтого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, перереєстрований на державний номерний знак НОМЕР_2.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13.05.2017 року №588/609/16-ц (22-ц/788/776/17) заборонено ОСОБА_5 вчиняти дії по відчуженню у будь-який спосіб автомобіля марки Renault" моделі "Kangoo 1.9 D", до набрання рішенням у даній справі законної сили.

Сторона відповідача надала суду розписку від 24.01.2017 року, оформлену у простій письмовій формі, про те, що нібито ОСОБА_5 передала ОСОБА_8 нібито 47903,00 грн. на виконання умов договору купівлі-продажу транспортного засобу №5943/2017/303319 від 24.01.2017 року, укладеного від імені ОСОБА_7, як власника транспортного засобу, на підставі нотаріально посвідченої довіреності в порядку передоручення повіреним ОСОБА_4, як продавцем, на користь покупця рідної матері ОСОБА_5, автомобілю марки «Renault» моделі «Kangoo 1.9 D», 1999 року випуску, шасі (кузов, рама) № VF1FC0DAF21275622.

При цьому правочин здійснюється за посередництвом відповідача ОСОБА_4, якому ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13.09.2016 року №588/609/16-ц (22-ц/788/1330/16) заборонено вчиняти дії по відчуженню у будь-який спосіб автомобіля марки «Renaul» моделі "Kangoo 1.9 D", 1999 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, до набрання рішенням суду по даній справі законної сили.

Договір купівлі-продажу ТЗ №5943/2017/303319 від 24.01.2017 року оспорений позовом до суду внаслідок невідповідності правочину вимогам чинного законодавства України.

Розписка про нібито передані гроші в сумі 47903,00 грн., як правочин, є нікчемним в силу закону за наслідками доведення недійсності спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу №5943/2017/303319 від 24.01.2017 року.

Автомобіль марки Renault" моделі "Kangoo 1.9 D", 1999 року випуску, знаходиться у володінні та постійному користуванні виключно відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Недобросовісність сторони відповідачів при вчиненні спірних правочинів, в тому числі договорів купівлі-продажу, простежується з підстав не отримання моральних засад суспільства, що позивачем утруднено довести, в тому числі за змовою мами з рідним сином, але простежується розвитком подій, наданими доказами і поясненнями матері колишнього чоловіка, що оспорювані правочини вчинялися за зловмисної домовленості сторін із розумінням відчуження/придбання транспортних засобів поза волею позивача з метою виведення з обєму майна подружжя.

Посилаючись на указані обставини, позивач неодноразово змінивши свої вимоги, остаточно визначившись з предметом позову, просить суд (а.с.2-4, 65-74 том 1, 120-128 том 3, 64-66 том 4):

1)визнати удаваним правочином односторонній правочин у виді нотаріально посвідченої довіреності від 06.05.2014 року в порядку передоручення, укладеної у м.Лебедин Сумської області, та посвідченої приватним нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_12 за реєстровим номером № 321, якою за змістом усного доручення ОСОБА_8, діючого в порядку передоручення від імені власника транспортного засобу ОСОБА_7, уповноважено ОСОБА_4 та ОСОБА_11, кожен з яких може діяти окремо щодо володіння, користування та розпорядження автомобілем марки «Renault Kangoo», моделі «Kangoo 1.9 D», 1999 року випуску, шасі (кузов, рама) № VF1FC0DAF21275622, жовтого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого 16.07.2010 року Сумським РЕР УДАІ ГУМВС України в Сумській області, який вчинено з метою та спрямуванням приховування іншого правочину, а саме оплатного договору купівлі-продажу транспортного засобу марки «Renault», моделі «Kangoo 1.9 D», 1999 року випуску, шасі (кузов, рама) VF1FC0DAF21275622, жовтого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1;

2)визнати нікчемним з моменту укладення та реєстрації договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5943/2017/303319 від 24.01.2017 року, укладений від імені ОСОБА_7, як власника транспортного засобу, на підставі нотаріально посвідченої довіреності в порядку передоручення повіреним ОСОБА_4, як продавцем, на користь покупця матері ОСОБА_5, автомобілю «Renault», моделі «Kangoo 1.9 D», 1999 року випуску, шасі (кузов, рама) VF1FC0DAF21275622, жовтого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з наступною зміною реєстраційного номеру даного транспортного засобу на новий державний номер НОМЕР_2 та скасувати реєстрацію зазначеного транспортного засобу на нові державні номерні знаки внаслідок нікчемності правочину, вчиненого під час дії заборони вчиняти дії по відчуженню у будь-який спосіб автомобіля марки «Renault», моделі «Kangoo 1.9 D», 1999 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на підставі ухвали апеляційного суду Сумської області від 13.09.2016 року № 588/609/16-ц (22-ц/788/1330/16) до набрання рішенням суду по даній справі законної сили, та із застосуванням заниженої оцінки зазначеного транспортного засобу;

3)встановити факт, який має юридичне значення про те, що 06.05.2014 року подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за грошову винагороду придбали у спільну сумісну власність подружжя автомобіль «Renault», моделі «Kangoo 1.9 D», 1999 року випуску, шасі (кузов, рама) VF1FC0DAF21275622, жовтого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого 16.07.2010 року Сумським РЕР УДАІ ГУМВС України в Сумській області;

4)стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості ? частки автомобіля «Renault», моделі «Kangoo 1.9 D», 1999 року випуску, шасі (кузов, рама) VF1FC0DAF21275622, жовтого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого 16.07.2010 року Сумським РЕР УДАІ ГУМВС України в Сумській області, який 24.01.2017 року перереєстрований на новий державний номер НОМЕР_2 відповідно до вартості транспортного засобу за ринковими цінами на час вирішення справи судом в розмірі 34313,81 грн.

Ухвалою суду від 05.05.2017 року було прийнято до провадження цивільну справу та призначено до судового розгляду. Ухвалами суду від 23.01.2018 року прийнято до розгляду змінені позовні вимоги, залишено без розгляду вимогу про визнання права власності на частину спірного автомобіля, вирішено провести судовий розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено судову автотоварознавчу експертизу. Ухвалою суду від 27.07.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні просили позовні вимоги у редакції позовної заяви від 16.01.2018 року та від 18.07.2018 року підтримали у повному обсязі, просили задовольнити. ОСОБА_2 під час судового розгляду пояснила, що її колишній дуже хотів придбати собі власний автомобіль. У 2014 році їм запропонували придбати спірний автомобіль. Оскільки вони вже мали власні накопичення, які заощадили із заробітної плати їх обох, кожен працював і мав дохід, за автомобіль було передано 6200 доларів США, з яких батьки ОСОБА_4 позичили 700 доларів, 500 доларів з яких позивач повернула. При оформленні документів у нотаріуса у м.Лебедин позивач присутня не була, вважала, що чоловік придбав у власність автомобіль, а тому вона має право на компенсацію половини її вартості.

Представник позивача ОСОБА_3, крім обставин, викладених у позовній заяві, посилався на те, що автомобіль не могли просто так безоплатно передати ОСОБА_4 та його батьку. Зміст довіреності вказує на те, що відповідачу ОСОБА_4 були передані повноваження власника. Після смерті ОСОБА_11 купівля-продаж була легалізована. Щоб приховати автомобіль від спільної сумісної власності всупереч забороні вчиняти будь-які дії з відчуження спірного автомобіля 24.01.2017 року ОСОБА_4 було відчужено ОСОБА_5 спірний автомобіль із подальшою переєстрацією, щоб заплутати суд. Представник позивача просив вирішити питання розподілу судових витрат шляхом стягнення на користь позивача, сплаченого судового збору та витрат, понесених на оплату судової автотоварознавчої експертизи.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_6 у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову. ОСОБА_4 заперечив факт передання коштів за автомобіль в сумі 6200 доларів США при оформленні довіреності на автомобіль у нотаріуса у м.Лебедин, заперечив факт купівлі ним спірного автомобіля. ОСОБА_4 також звертав увагу суду, що позивач то спочатку стверджувала, що нібито була присутня у м.Лебедин при оформленні довіреності, потім стала зазначати, що вона не була присутня. Представник відповідач ОСОБА_6 зазначав, що позивачем не доведено факт придбання спірного автомобіля як спільної сумісної власності подружжя. Укладення договору купівлі-продажу від 24.01.2017 не порушувало заборону ОСОБА_13 згідно з ухвалою апеляційного суду Сумської області від 13.09.2016 року, оскільки сторонами указаного договору є ОСОБА_7 та ОСОБА_5, яким не було заборонено вчиняти такі дії.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечила проти позову, просила відмовити в його задоволенні, заперечила обставини, які повідомила позивач. ОСОБА_5 посилалась на те, що ОСОБА_8 був товаришем нині померлого її чоловіка ОСОБА_11 У 2014 році була оформлена на чоловіка ОСОБА_11 та сина ОСОБА_4 довіреність на автомобіль, кошти не передавались ОСОБА_8 Була домовленість про те, що коли ОСОБА_8 буде вимагати передання кошти за автомобіль, то в майбутньому буде оформлений договір купівлі-продажу і будуть передані кошти. Так і сталось, але після смерті ОСОБА_11, були передані гроші і оформлений у січні 2017 року договір-купівлі продажу спірного автомобіля.

Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судове засідання не зявилися, повідомлялися належним чином про час і місце розгляду справи.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_9 також у судове не зявився повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з таких мотивів.

Судом установлено, що сторони з 25.09.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний у 2016 році у судовому порядку. У шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

За час шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_4 06 травня 2014 року ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_7 на підставі договору доручення, укладеного в усній формі, на виконання якого була видана довіреність 29.05.2012 року, посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_14, реєстровий номер 1090, уповноважив ОСОБА_4 та його батька ОСОБА_11 продати за ціну та на умовах на свій розсуд уповноважених, належний ОСОБА_7 автомобіль марки RENAULT, модель Kangoo 1.9D, 1999 року випуску, кузов (коляска, рама, шасі) - № VF1FC0DAF21275622, реєстраційний № НОМЕР_1, колір жовтий (далі спірний автомобіль) (а.с.35-37 том 1).

Зазначена довіреність, якою ОСОБА_8 в порядку передоручення уповноважив ОСОБА_4 та ОСОБА_11 продати за ціну та на умовах на свій розсуд спірний автомобіль, була складена та посвідчена 06.05.2014 у м.Лебедин Сумської області приватним нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_12, номер у реєстрі нотаріальних дій 921. Строк довіреності визначено до 29.05.2022 року.

Крім того, указана довіреність була зареєстрована 06.05.2014 року у Єдиному реєстрі довіреностей приватним нотаріусом ОСОБА_12 (а.с.111 том 3)

На час складення і посвідчення указаної довіреності від 06.05.2014 року спірний автомобіль належав на праві приватної власності ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САА № 783748 (а.с.34 том 1).

Судом установлено, що після відкриття провадження у цій справі первісний відповідач ОСОБА_11 20.01.2017 року помер у м.Тростянець Сумської області (а.с.50,51-52 том 2).

На підставі копії спадкової справи №4/2017, заведеної після померлого 20.01.2017 року ОСОБА_11, судом установлено, що його син відповідач ОСОБА_4 відмовився від прийняття спадщини за законом після смерті батька на користь своєї матері та дружини померлого ОСОБА_5, яка є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_11, що стало підставою для залучення її відповідачем до справи як його правонаступника (а.с.164-181 том 3).

Вирішуючи вимогу позивача про визнання удаваним правочином одностороннього правочину у виді довіреності від 06.05.2014 року, виданої на підставі договору доручення, укладеного у м.Лебедин Сумської області в усній формі, ОСОБА_8 в порядку передоручення ОСОБА_4 та ОСОБА_11, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_12, вчиненого з метою приховання договору купівлі-продажу спірного автомобіля, суд виходить з такого.

Вимогами статей 202, 203 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Відтак, при укладенні удаваного договору сторони повинні усвідомлювали, що вони укладають саме удавану угоду та що їх дії направлені для досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (у редакції на час посвідчення довіреності, виданої 06.05.2014 ОСОБА_8М.), оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією субєкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між субєктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Сутність та правова природа загально цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15.

Судом установлено, що відносно спірного автомобіля, який має ідентифікаційний номер, між ОСОБА_8 з одного боку та ОСОБА_4 і ОСОБА_11, з іншого боку, не був оформлений договір купівлі-продажу, спірний автомобіль не був знятий з обліку в територіальному сервісному центрі 5943 РЦС МВС в Сумській області за процедурою, встановленою Порядком, він залишався зареєстрованим за ОСОБА_7. ОСОБА_4 не було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Отже, виходячи з викладеного суд дійшов висновку, що між ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_7 з одного боку та ОСОБА_4, ОСОБА_11 з іншого боку у результаті виданої 06.05.2014 року в порядку передоручення довіреності, яка посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_12, реєстрований номер 921, склались представницькі відносини, а тому вимога ОСОБА_2 про визнання удаваним одностороннього правочину у виді довіреності від 06.05.2014 року, виданої на підставі договору доручення, укладеного у м.Лебедин Сумської області в усній формі, ОСОБА_8 в порядку передоручення ОСОБА_4 та ОСОБА_11, задоволенню не підлягає.

Вирішуючи вимогу позивача про встановлення факту, що має юридичне значення про те, що 06.05.2014 року подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за грошову винагороду придбали у спільну сумісну власність подружжя спірний автомобіль та про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості ? частки спірного автомобіля, суд виходить з таких мотивів.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2 статті 60 СК України).

Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (стаття 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Як уже зазначалось судом вище, видача ОСОБА_8 довіреності на володіння, користування та розпорядження спірним транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала ОСОБА_4

Позивач на підтвердження фактичного укладення між ОСОБА_8, з одного боку, та ОСОБА_4 і ОСОБА_11, з іншого боку, договору купівлі-продажу спірного автомобіля та набуття його у спільну сумісну власність посилалась на те, що вона згідно з її твердженнями у позовній заяві була у м.Лебедині разом з чоловіком в день оформлення документів у нотаріуса. Всі перемови вів виключно чоловік, який вийшов від нотаріуса з нотаріально посвідченим документом, поверталась позивач разом з чоловіком на спірному автомобілі з м.Лебедин до м.Тростянця (а.с.67 том 1). Проте, під час судового розгляду ОСОБА_2 надала дещо інші пояснення про те, що до нотаріуса у м.Лебедин вона не їздила.

Також ОСОБА_2 посилалась на те, що ОСОБА_8 були передані спільні кошти подружжя саме як за купівлю-продаж автомобіля. Під час судового розгляду у поясненнях ОСОБА_2 зазначила, що були передані ОСОБА_8 гроші в сумі 6200 доларів США, з яких 700 доларів США були позичені у батьків ОСОБА_4, решта коштів були спільними накопиченнями подружжя, кожен з яких працював і мав можливість заощаджувати.

Факт передання подружжям ОСОБА_4 спільних коштів ОСОБА_8 заперечили під час судового розгляду відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а тому ця обставина підлягає доказуванню.

Позивач будь-яких письмових доказів на підтвердження факту наявності у подружжя відповідної суми заощаджень та запозичення частини коштів у зазначених нею розмірах та факту їх передання ОСОБА_8 до суду не надано. ОСОБА_2 на підтвердження факту придбання спірного автомобіля нею з чоловіком у спільну власність посилалась на власні пояснення та показання свідків.

Пояснення позивача, яка не допитувалась як свідок, відповідно до положень статті 76 ЦПК України не є процесуальним джерелом доказів.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_15 суду показала, що є колегою позивача з 1995 року. Приблизно 2013-2014 року позивач з її чоловіком на той час ОСОБА_4 приходили до неї у гості і розповідали, що придбали автомобіль жовтого кольору. Свідок ОСОБА_16 суду показала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 їздили на новій жовтій машині на рибалку у с.Буймер, ОСОБА_17 говорив, що машина ним придбана, а але свідку невідомо за чиї кошти та за яку саме суму та на яких умовах був придбаний цей автомобіль.

Свідок ОСОБА_18, який є рідним братом позивача, показав, що сестра ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_4 приїздили на новому автомобілі до дому до їх батьків, повідомляли, що придбали його, але ОСОБА_19 вказав, що при купівлі-продажу автомобіля присутнім не був, за чиї кошти, і звідки були взяті кошти йому нічого не відомо. Свідок ОСОБА_19, який також є рідним братом позивача, суду показав, що ОСОБА_4 у шлюбі з ОСОБА_2 приїздив до їх з сестрою батьків і хвалився придбаним автомобілем, але яким чином його придбав, які умови договору, за яку суму, яка участь у цьому ОСОБА_2 свідок не знає. Автомобіль спільно використовувався сестрою та її чоловіком в інтересах родини. ОСОБА_19 вказав, що не чув, щоб ОСОБА_4 під час шлюбу з ОСОБА_2 заперечував її право на цей автомобіль.

Допитана як свідок ОСОБА_20, яка є матірю позивача, суду показала, що ОСОБА_4 дуже хотів власний автомобіль. Одного дня у травні 2014 року ОСОБА_4 прийшов до них додому і сказав братам ОСОБА_2, що хоче показати їм автомобіль, і наголошував, що він купив його. ОСОБА_20 вказала, що частину коштів на автомобіль позичали у батьків ОСОБА_17. Цим автомобілем користувались батьки ОСОБА_17, а також ОСОБА_4 з ОСОБА_2.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК).

Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 208 ЦПК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 ЦК.

Виходячи з викладених вище положень закону показання свідків не можуть підтверджувати наявність правовідносин, що виникають з правочинів, які належать вчиняти у письмовій формі.

Отже, оцінюючи показання допитаних за клопотанням позивача свідків суд виходить з того, що їх показання в розумінні статей 77-81 ЦПК України не є належними доказами, що підтверджують факт укладення 06.05.2014 року договору купівлі-продажу спірного автомобіля між ОСОБА_8 з одного боку та ОСОБА_4 з іншого боку, факт передання коштів та їх джерело походження як спільних коштів подружжя.

Такі обставини можуть підтверджуватись виключно письмовими доказами.

Таким чином, позивачем не доведено всупереч положенням статей 12, 81 ЦПК України, що при видачі ОСОБА_8 в порядку передоручення довіреності від 06.05.2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_11 передавались кошти у зазначеній під час судового розгляду ОСОБА_2 сумі 6200 доларів США.

Отже, оскільки ОСОБА_4 у результаті укладення 06.05.2014 року з ОСОБА_8 договору доручення не набув права власності на спірний автомобіль через те, що не був дотриманий спеціальний порядок набуття права власності автомобіль, а тому спірний автомобіль не може бути віднесений до майна, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, позивач, як і відповідач ОСОБА_4, не набула у результаті видачі ОСОБА_8 довіреності від 06.05.2014 року права власності на спірний автомобіль.

У період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спірний автомобіль залишався зареєстрованим на праві власності за ОСОБА_7 (а.с.3-10 том 3).

Таким чином, оскільки позивачем не доведено факту придбання разом з ОСОБА_4 у шлюбі спірного автомобіля за спільні кошти подружжя, та як наслідок належності спірного автомобіля до обєктів спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 не має права на компенсацію вартості ? його частки, що є похідною позовною вимогою.

За таких обставин, позов в цій частині є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Вирішуючи вимогу про визнання нікчемним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24.01.2017 року № 5943/2017/303319, суд виходить з таких мотивів.

Судом установлено, що під час розгляду цієї справи за заявою позивача судом вживались заходи забезпечення позову.

Так, ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2016 року заяву позивача та її представника про забезпечення позову задоволено частково, заборонено ОСОБА_4 та ОСОБА_11 вчиняти дії по відчуженню у будь-яких спосіб автомобіля марки "Renault" марки "Kangoo 1.9 D", 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 88-89 виділених матеріалів).

Застосоване судом обтяження спірного автомобіля не було зареєстроване у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с.5 зворотній бік том 3).

Між ОСОБА_7 в особі ОСОБА_4, що діяв на підставі доручення та ОСОБА_5 24.01.2017 року було укладено договір купівлі-продажу № 5943/2017/303319 в Територіальному сервісному центрі МВС 5943 РЦС МВС України в Сумській області, за умовами якого ОСОБА_7 як продавець в особі уповноваженої особи ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_5 автомобіль марки Renault модель Kangoo, 1999 року випуску, номер кузова (рама, шасі) VF1FC0DAF21275622, номерний знак НОМЕР_1, колір жовтий.

За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складала 47903 грн. (а.с.6 том 3).

Згідно з розпискою від 24.01.2017 року ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_5 кошти в сумі 47903 грн. за договором купівлі-продажу автомобіля від 24.01.2017 року (а.с.218 том 2).

На підставі заяви ОСОБА_5 від 24.01.2017 року спірний автомобіль марки Renault модель Kangoo, 1999 року випуску, номер кузова (рама, шасі) VF1FC0DAF21275622, номерний знак НОМЕР_1, був перереєстрований 24.01.2017 року в Територіальному сервісному центрі МВС 5943 РЦС МВС України в Сумській області на нового власника ОСОБА_5 на підставі укладеного договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24.01.2017 № 5943/2017/303319, спірному автомобілю НОМЕР_3 (а.с.10 том 3).

Позивач вважала, що оскільки спірний автомобіль є її спільною сумісною власністю разом з ОСОБА_4 і він був відчужений ОСОБА_4 на підставі довіреності від 06.05.2014 року під час дії заборони, застосованої ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13.09.2016 року, договір купівлі-продажу транспортного засобу від 24.01.2017 року №5943/2017/303319 повинен бути визнаний судом нікчемним.

Згідно з частиною 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до розяснень, які викладені у пунктах 4 та 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Позивач та її представник не зазначили якою нормою закону встановлена нікчемність спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24.01.2017 року №5943/2017/303319.

Цивільне законодавство не містить норм, які б визначали як нікчемні правочини договори укладені особою, якій ухвалою суду було б заборонено вчиняти відповідні дії щодо спірного майна.

З огляду на викладене, оскільки недійсність (нікчемність) спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24.01.2017 року №5943/2017/303319 прямо не установлена законом, указаний договір належить до оспорюваних правочинів, а тому одна із його сторін або заінтересована особа може ставити питання про визнання його судом недійсним, а не нікчемним.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 156-158 ЦПК України).

Слід зазначити, що за змістом спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24.01.2017 року № 5943/2017/303319 його стороною, тобто продавцем, який вчиняє дії з відчуження спірного автомобіля є ОСОБА_21, якому як власнику ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13.09.2016 року не було заборонено вчиняти дії з його відчуження.

Правом оспорювати правочин відповідно до статей 215, 216 ЦК України наділені не лише сторони правочину, але й інші особи, які не є сторонами правочину, статус яких визначено як «заінтересовані особи».

Вирішуючи питання чи є позивач ОСОБА_2 у розумінні частини 3 статті 215 ЦК України, яка не є стороною спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу, заінтересованою особою, яка має право оспорювати указаний договір, суд виходить з такого.

ЦК не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

У звязку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Позивач могла мати власний майновий інтерес оспорювати договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 24.01.2017 року з метою забезпечення в подальшому реально і без перешкод виконання рішення суду в цій справі, за умови доведення перед судом права власності на спірний автомобіль марки Renault модель Kangoo, 1999 року випуску, номер кузова (рама, шасі) VF1FC0DAF21275622.

Отже, оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість і безпідставність вимог позивача про визнання удаваним правочином одностороннього правочину у виді довіреності від 06.05.2014 року, виданої на підставі договору доручення, укладеного у м.Лебедин Сумської області в усній формі, ОСОБА_8 в порядку передоручення ОСОБА_4 та ОСОБА_11, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_12, та вимоги про встановлення факту придбання подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за грошову винагороду спірного автомобіля у спільну сумісну власність, суд дійшов висновку, що не має підстав вважати порушеними права та інтереси ОСОБА_2 укладенням оспорюваного нею договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24.01.2017 року № 5943/2017/303319, оскільки претензії ОСОБА_2 на предмет цього договору є безпідставними.

Жодних законних прав у разі визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу від 24.01.2017 року у позивача не виникне.

Указаний висновок відповідає правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс15.

Як наслідок вимога ОСОБА_2 скасувати реєстрацію спірного транспортного засобу на нові державні номерні знаки ВМ 9547 ВЕ внаслідок нікчемності правочину, яка є похідною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, також є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Отже, позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частин 9, 10 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

З огляду на те, що позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню у повному обсязі, на підставі вимог частини 9 статті 158 ЦПК України слід скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2016 року та від 13 травня 2017 року.

Ураховуючи, що позов задоволенню не підлягає, підстави для компенсації позивачу, понесених нею судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України відсутні.

На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 13, 81, 141, 259, 263-265, 268,315,319 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2про визнання правочину удаваним, визнання договору купівлі-продажу нікчемним, скасування реєстрації транспортного засобу, встановлення факту, що має юридичне значення, та стягнення грошової компенсації вартості ? частини транспортного засобу - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2016 року шляхом заборони ОСОБА_4 та ОСОБА_11 вчиняти дії по відчуженню у будь-яких спосіб автомобіля марки "Renault" марки "Kangoo 1.9 D", 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13 травня 2017 року шляхом заборони ОСОБА_5 вчиняти дії по відчуженню у будь-яких спосіб автомобіля марки "Renault" марки "Kangoo 1.9 D", 1999 року випуску, № шасі VF1FC0DAF21275622, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили цим рішенням суду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Тростянецький районний суд Сумської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 17.10.2018 року.

Суддя М.В. Щербаченко