Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 344/11629/16-ц

провадження № 61-19435св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 березня 2017 року у складі судді Мелещенко Л. В. та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Пнівчук О. В., Горблянського Я. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності та стягнення грошових коштів.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 1997 по 2006 рік він проживав у квартирі АДРЕСА_1

До членів його сім'ї належали: дружина - ОСОБА_4, син - ОСОБА_3 та дочка - ОСОБА_5

ОСОБА_3 із серпня 2000 року перебуває на роботі у Португалії. Із березня 2001 року разом з ним у Португалії перебуває його мати, колишня дружина позивача ОСОБА_4 У період із травня 2002 року по червень 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 переказували кошти із Португалії на його рахунок, відкритий в Акціонерному комерційному банку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»). В окремих випадках відправником коштів зазначався ОСОБА_3

У серпні 2007 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2010 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2011 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 132 095,02 грн.

Вказане судове рішення набрало законної сили та звернуте до виконання, внаслідок чого із пенсії ОСОБА_2 проводяться стягнення визначеної судом суми.

Однак встановлені судовими рішеннями обставини не відповідають дійсності. Зокрема, встановлено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 132 095,20 грн, проте вказана сума не обґрунтована жодними розрахунками.

У судових рішеннях зазначено, що за повідомленням Івано-Франківської філії АКБ «Укрсоцбанк» від 15 лютого 2006 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 14 884,00 євро, що не відповідає зазначеній міським судом сумі ? 132 095,20 грн.

Крім того, у ході розгляду справи представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 визнала, що у квітні 2005 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_3 кошти у розмірі 13 000,00 євро та 3 000,00 дол США. Цей факт також підтвердила ОСОБА_4 у судовому засіданні.

Проте вказані обставини не взято судами до уваги та стягнуто із ОСОБА_2 132 095,20 грн.

Таким чином, внаслідок ухвалених судами незаконних рішень з нього неправомірно повторно стягнуто суму переведених ОСОБА_3 коштів.

З цих причин повернуті ним ОСОБА_3 у квітні 2005 року кошти у розмірі 13 000,00 євро та 3 000,00 дол США перебувають у незаконному володінні відповідача.

Враховуючи наведене, позивач просив суд поновити йому строк позовної давності, визнати за ним право власності на кошти у розмірі 13 000,00 євро та 3 000,00 дол США, що еквівалентно 449 385,80 грн, які знаходять у незаконному володінні ОСОБА_3, стягнути із ОСОБА_3 на його користь 449 385,80 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського Івано-Франківської області від 30 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскільки він не надав суду належних та допустимих доказів про те, що кошти у розмірі 13 000,00 євро та 3 000,00 дол США є його власністю і що вони передані відповідачу без належної правової підстави.

Строк на звернення із позовом до суду підлягає поновленню, оскільки позивачем зазначено поважні причини його пропуску.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 березня 2017 року змінено, виключивши із мотивувальної та резолютивної частини рішення посилання суду на поновлення ОСОБА_2 строку позовної давності. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно визначився із характером оспорюваних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем своїх вимог.

Разом із тим висновки суду у частині поновлення строку позовної давності є помилковими. Враховуючи недоведеність позову ОСОБА_2, поновлення строку позовної давності суперечить вимогам законодавства.

У липні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів є помилковими та засновані на неправильному аналізі судового рішення від 16 липня 2010 року у справі № 2-45/10. Також неправильними є висновки судів про те, що спірні кошти передані відповідачу. Судами не взято до уваги та не надано належної правової оцінки доказам позивача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що відповідно до листа Івано-Франківської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» від 15 лютого 2006 року, у період із 2000 по 2004 рік поступлення від ОСОБА_3 на рахунок НОМЕР_1 ОСОБА_2 згідно із SWIFT повідомлень склали: 08 травня 2002 ? 790 євро, 16 вересня 2002 року ? 2 290,00 євро, 18 грудня 2002 року ? 2 300,00 євро, 18 березня 2003 року ? 1 990,00 євро, 24 листопада 2003 року ? 4 017,00 євро, 09 червня 2004 року ? 3 497,00 євро. У період із 09 січня 2002 року по серпень 2004 року відповідно до листа Івано-Франківської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк», згідно SWIFT повідомлень на рахунок ОСОБА_2 перераховувалися кошти.

Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Судами встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2011 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 132 095,20 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2011 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2011 року залишено без змін.

Підставою часткового задоволення позову ОСОБА_3 слугувало те, що ОСОБА_2 отримував від ОСОБА_3 грошові кошти, які відмовлявся повертати, а тому такі кошти підлягали стягненню з позивача на користь останнього.

Крім того, ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про зміну розміру заборгованості, посилаючись на те, що судами у справі № 2-45/2010 не враховано того факту, що він повернув ОСОБА_3 13 000,00 євро та 3 000,00 дол США, а отже борг відсутній.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну розміру заборгованості відмовлено.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовими рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказаними судовими рішеннями надано правову оцінку відносинам сторін щодо повернення коштів. Ці обставини мають преюдиціальне значення для цієї справи, тобто вони вважається встановленими та таким, що не потребують нового доведення.

Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що грошові кошти у розмірі 13 000,00 євро та 3 000,00 дол США є його власністю та перебувають у незаконному володінні відповідача.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції, із яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог ОСОБА_2

Доводи заявника у касаційній скарзі про неналежну оцінку судами наданих позивачем доказів є безпідставним, оскільки рішення судів попередніх інстанцій обґрунтовуються обставинами, встановленими судовими рішеннями в інших цивільних справах, що набрали законної сили.

Твердження заявника у касаційній скарзі про неправильне тлумачення судами попередніх інстанцій судового рішення від 16 липня 2010 року у справі № 2-45/2010 є неправильним оціночним судженням позивача.

Інші доводи касаційної скарги не беруться до уваги, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарги підлягають залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського Івано-Франківської області від 30 березня 2017 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик