Постанова

Іменем України

08 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 753/16995/16-ц

провадження № 61-9581св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2018 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство «РайффайзенБанк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № 014/1179/74/1551, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 1 002 755,00 грн із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних строком до 15 жовтня 2017 року.

Із метою зменшення фінансового навантаження на відповідача, 15 жовтня 2007 року укладена додаткова угода № 1 до зазначеного кредитного договору, відповідно до умов якої сторони домовилися про зменшення відсоткової ставки до 11,75 % річних після отримання відповідачем документа, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомості та надання такої нерухомості позивачу в іпотеку.

Цього ж дня з метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та відповідачем укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідач передав позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 що належить відповідачу на праві приватної власності.

Відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку із чим станом на 27 січня 2016 року у нього виникла заборгованість у розмірі 1 772 833,00 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 952 278,29 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 820 555,31 грн.

Враховуючи наведене, позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором від 15 жовтня 2007 року № 014/1179/74/1551 звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року позов задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 жовтня 2007 року № 014/1179/74/1551 у розмірі 1 772 833,60 грн на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 15 жовтня 2007 року, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 987 936,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором у нього станом на 27 січня 2016 року утворилася заборгованість. Оскільки між сторонами укладений договір іпотеки, яким передбачено право ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» на звернення стягнення на предмет іпотеки, то суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволена частково. Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року в частині стягнення із ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судового збору у розмірі 26 592,50 грн скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у стягненні із ОСОБА_5 судового збору відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції у частині задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації його на прилюдних торгах ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права. Разом з тим суд першої інстанції безпідставно стягнув із відповідача на користь позивача розмір судового збору, оскільки відповідач є інвалідом ІІ групи і відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору.

У лютому 2018 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2018 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що договір іпотеки від 15 жовтня 2007 року є нікчемний, оскільки він не містить підписів представників ПАТ «РайффайзенБанк Аваль». В оспорюваній квартирі проживає його неповнолітній внук, у зв'язку із чим на укладення договору іпотеки необхідно було отримати згоду органів опіки та піклування. Визначена судами початкова вартість предмету іпотеки є значно меншою за її ринкову вартість. Суди безпідставно відмовляли відповідачу у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзиву.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 15 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № 014/1179/74/1551, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 1 002 755,00 грн із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних строком до 15 жовтня 2017 року.

Під час розгляду справи відповідач не заперечував факт отримання кредитних коштів.

15 жовтня 2007 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору, за умовами якої після отримання позичальником документа, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомості та надання такої нерухомості позивачу в іпотеку, процента ставка за користування кредитом складає 11,75 % річних.

15 жовтня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки, за умовами якого відповідач зобов'язався передати позивачу в іпотеку нерухомість, яка стане його власністю у майбутньому за договором від 27 червня 2007 року № КНТР-001513/кв про участь у фонді фінансування будівництва.

30 січня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 укладений договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 15 жовтня 2007 року, згідно з умовами якого відповідач передав позивачу в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, і належить йому на підставі свідоцтва про право власності від 24 грудня 2007 року.

Згідно з пунктом 6.5 кредитного договору від 15 жовтня 2007 року № 014/1179/74/1551 у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань за договором, у тому числі у випадку невиконання позичальником зобов'язань із дострокового погашення заборгованості і відповідно до умов договору, кредитор має право без отримання додаткової письмової згоди позичальника за власним вибором звернути стягнення за предмет іпотеки будь-яким способом.

Пунктом 7.1 договору іпотеки від 15 жовтня 2007 року визначено, що на предмет іпотеки може бути звернене стягнення іпотекодержателем у разі несплати іпотекодавцем двох чергових платежів (суми кредиту та/або відсотків по ньому) згідно кредитного договору (графіку платежів), протягом одного календарного року або в разі, якщо позичальник у момент настання терміну виконання зобов'язання за кредитним договором, забезпечених іпотекою, не виконає їх в повному обсязі.

25 листопада 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направив відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту, яка отримана останнім 30 листопада 2015 року.

Згідно з наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідач останній платіж на погашення заборгованості вніс 06 листопада 2008 року, у зв'язку із чим станом на 27 січня 2016 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 952 278,29 грн та відсотками у розмірі 820 555,31 грн.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека ? це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню у спосіб, визначений позивачем, тобто шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Доводи касаційної скарги про те, що ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суди попередніх інстанцій порушили права неповнолітнього внука відповідача, який проживає у оспорюваній квартирі є помилковими, з огляду на те, що при укладенні договору іпотеки ОСОБА_5 мав право вільно розпоряджатися своєю квартирою, оскільки вона належала йому на праві приватної власності і він не був зобов'язаний отримувати дозвіл опіки та піклування при передачі цього майна в іпотеку. Крім того, рішення про виселення із іпотечного майна судами не приймалося.

Посилання заявника в касаційній скарзі на нікчемність укладеного договору іпотеки не беруться до уваги, оскільки така вимога не є предметом розгляду у цій справі. Суд в силу вимог статті 11 ЦПК України 2004 року не має права виходити за межі позовних вимог.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що зазначена у резолютивній частині рішення суду початкова ціна предмета іпотеки є значно меншою за її ринкову вартість не заслуговують на увагу з огляду на таке.

За змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Посилаючись на те, що позивач не надав оцінки іпотечного майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, суди правильно виходили з того, що ціна предмета іпотеки встановлена в іпотечному договорі.

Таким чином, укладений договір іпотеки містить погоджену між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розумінні частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціну продажу предмета іпотеки, що за відсутності інших наданих сторонами доказів є достатнім для виконання судом вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» щодо встановлення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Разом з тим, відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду.

Посилання заявника у касаційній скарзі на обмеження апеляційним судом його процесуальних прав у зв'язку із відхиленням клопотання про відкладення розгляду справи є безпідставним, оскільки відповідачем не надано суду належних доказів, які б підтверджували неможливість його явки у судове засідання. Крім того, відсутність відповідача при розгляді справи не вплинуло на правильність прийняття судового рішення.

Висновки судів по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем належним чином.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій ? без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик