Провадження № 2/760/2648/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника 3-ї особи - Уманець К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, 3-я особа: Служба в справах дітей Солом»янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду і просить визнати малолітнього ОСОБА_5, 2006 року народження, в інтересах якого діє відповідачка ОСОБА_3, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Посилається в позові на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до Договору дарування від 05 лютого 2009 року.

Відповідач ОСОБА_5. є її онуком, який був зареєстрований у квартирі після народження, однак проживає в АДРЕСА_2.

Мати дитини, ОСОБА_3, є її колишньою невісткою, яка також зареєстрована в АДРЕСА_2.

Її син ОСОБА_6 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, однак фактично проживав разом з сім»єю в АДРЕСА_2.

Таким чином вважає, що син її померлого сина та відповідачки втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не проживає в квартирі більше одного року без поважних причин.

Зазначила, що шлюб між її сином та ОСОБА_3 був розірваний рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2009 року, їх син ОСОБА_5. залишився проживати разом з матір'ю АДРЕСА_2.

Виходячи з цього, вважає, що реєстрація її онука, малолітнього ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартирі, що належить їй на праві власності, обмежує її прав власника, а тому просить задовольнити позов.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали.

Відповідач у судовому засіданні ОСОБА_3, діючи в інтересах малолітнього сина, проти позову заперечувала.

Не заперечуючи проти непроживання з 2009 року дитини в спірній квартирі, в той же час послалася на те, що між нею та батьком дитини була домовленість про те, що дитина буде зареєстрована з ним за вказаною адресою, оскільки він не сплачував аліменти на утримання сина та не допомагав у його вихованні.

Виходячи з цього, вважає, що позбавлення її сина права користування квартирою приведе до порушення його житлових прав.

Крім того, вважає, що реєстрація сина в квартирі не може чинити позивачці перешкод, як власнику, у розпорядженні нею, оскільки вона може розпорядитися нею з дозволу Органу опіки та піклування, надавши дитині інше місце для реєстрації місця проживання.

Просить у позові відмовити.

В подальшому, після надання пояснень у справі, законний представник малолітнього в судове засідання не з»явилася, про час розгляду справи повідомлена належним чином. Про причину неявки суд до відома не поставила.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу в її відсутності.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову також заперечувала, посилаючись на те, що реєстрація малолітнього ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_1, у зазначеній квартирі та його непроживання в ній не може створювати перешкод позивачці у користування житловим приміщенням.

Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз»яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Тобто, відносини між власником житла та членами його сім»ї є сервітутом.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту.

Судом встановлено, що позивачка на підставі Договору дарування від 05 лютого 2009 року є власником квартири АДРЕСА_1.

З 01 жовтня 2005 року син позивачки перебував у шлюбі з ОСОБА_3, їх син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є її онуком.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2009 року шлюб між батьками дитини був розірваний.

13 грудня 2014 року син позивачки ОСОБА_6 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.

/ а.с. 6 - 9; 14 - 15 /

Згідно з довідкою Форми №3, виданої 04 серпня 2008 року № 653 КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» структурний підрозділ ВСП «Чоколівський», в квартирі проживають та зареєстровані дві особи, а саме: позивачка та ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до актів про непроживання від 22 листопада 2017 року, 05 травня 2017 року та 10 серпня 2017 року дитина з матір»ю у спірній квартирі не проживають з січня 2010 року, дитячі речі в квартирі відсутні.

/ а.с. 11 - 13 /

Позивачка в судовому засіданні зазначила, що власником спірної квартири був її свекор, який постійно проживав у селі.

В спірній квартирі після одруження став проживати її син з сім»єю, в якій в 2006 році народилася дитина.

В липні 2009 року шлюб між батьками дитини був розірваний, дитина разом з матір»ю залишилася проживати в АДРЕСА_2.

Позивачка в судовому засіданні зазначила і ці обставини підтвердила відповідачка, її син ніколи не проживав разом з позивачкою, ніколи не був членом її сім»ї.

З точки зору ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, а саме ст.264 ЦПК України, на суд покладено обов»язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначено вище та підтвердила в судовому засіданні законний представник дитини - мати, постійним місцем проживання дитини є її місце проживання в АДРЕСА_3.

З точки зору ч.ч. 4,6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Підставою для виникнення у неповнолітнього права користування жилим приміщенням, яким користується один з його батьків, є вселення неповнолітнього до такого жилого приміщення.

Відповідно до ст.242 ЦК України батьки є законними представниками інтересів своїх дітей, і однією з функцій такого представництва є управління їх майном. Майном малолітньої дитини в силу закону батьки управляють без спеціальних на те повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного,інтелектуального, культурногота соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для нього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Тобто, обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім'ю

Згідно з ч. 2 ст. 18 даного Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення.

Судом встановлено та підтверджено законним представником малолітнього, на момент розірвання шлюбу його батьків, сім»я проживала в квартирі по вул. Артема.

Після набуття позивачкою права власності на спірну квартиру, малолітній ніколи в ній не проживав, не користування даним житлом.

Враховуючи, що позивачка набула право власності на спірну квартиру фактично після розірвання шлюбу її сина з відповідачкою, яка діє в інтересах дитини, дитина не була членом її сім»ї, не проживає в квартирі з 2009 року, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Враховуючи викладене вище,суд вважає, що реєстрація малолітнього в спірній квартирі є перешкодою в здійсненні позивачкою своїх прав власника,а тому суд приходить до висновку про усунення цих перешкод шляхом визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідачки, як законного представника дитини, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Не заперечуючи проти непроживання дитини в спірній квартирі з 2009 року, законний представник зазначила про несплату батьком дитини аліментів на його утримання, а також домовленість з батьком дитини про збереження його реєстрації в квартирі.

В той же час,суд зважає на те, що власником спірної квартири батько дитини не був ніколи, на даний час власником квартири є позивачка, враховуючи порядок та підстави для набуття права користування житлом, яке перебуває у власності іншої особи, дані заперечення судом не можуть бути прийняті до уваги.

Судом не можуть прийматися до уваги і решта заперечень, викладених у відзиві, так як вони правового значення для вирішення спору не мають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача сплаченої нею суми судового збору при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 15,16, 316, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 / 03151 АДРЕСА_1, ІН НОМЕР_2 / у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання малолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 640, 00 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28 вересня 2018 року.

Суддя: Л.А.Шереметьєва