Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 295/11253/15-ц

провадження № 61-10958св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 квітня 2016 року у складі судді Зосименка О. М. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2016 року у складі суддів: Кочетова Л. Г., Товянської О. В., Гансецької І. А.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 31-312/07-ШД, згідно з умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 9 тис. грн зі строком повного погашення заборгованості до 20 червня 2010 року з оплатою за процентною ставкою 0, 0001% річних та щомісячною сплатою комісії в сумі 157 грн 20 коп. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 21 червня 2007 року укладено договір поруки. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язань за вказаним кредитним договором утворилася заборгованість. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01 листопада 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість, яка була нарахована на момент розгляду справи, в сумі 20 070 грн 88 коп. Але погашення заборгованості за кредитним договором боржником не здійснювалося і ОСОБА_1 продовжував користуватися кредитними коштами.

Виходячи з наведеного, позивач просив задовольнити позов та стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором, яка станом на 16 березня 2015 року склала 66 139 грн 47 коп., з яких 7 420 грн 52 коп. - заборгованість за процентами, 6 772 грн 50 коп. - комісія та 51 946 грн 45 коп. - пеня.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 613 грн 54 коп., із яких: проценти - 7 420 грн 52 коп., комісія - 6 772 грн 50 коп., пеня - 7 420 грн 52 коп. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника і поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Зменшуючи розмір пені, суд першої інстанції виходив з того, що розмір пені, яку просив стягнути позивач, у значній мірі перевищує розмір несплаченої відповідачами заборгованості, тому стягненню підлягає на користь банку сума пені за несвоєчасне погашення процентів та пені за несвоєчасне погашення комісії, що разом дорівнює простроченій заборгованості за процентами.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги з додержанням норм матеріального та процесуального права. Оскільки договором поруки встановлено строк її дії до повного виконання зобов'язань, вимога до поручителя позивачем заявлена у межах шестимісячного строку після терміну виконання основного зобов'язання, визначеного кредитним договором, а тому посилання заявника на припинення поруки є безпідставним.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати судові рішення та стягнути борг лише з позичальника, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що рішення Богунського районного суду м. Житомира 01 листопада 2010 року виконано повністю 28 жовтня 2014 року, а тому у судів не було підстав для стягнення штрафних санкцій, передбачених договором, та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання. У порушення положень частини четвертої статті 559 ЦК України позов кредитором пред'явлено більше ніж через шість місяців після сплати останнього платежу, тому позивачем пропущено строк позовної давності щодо пред'явлення вимог (позову) про стягнення заборгованості за кредитним договором до поручителя.

26 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За приписами статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частинами першою і другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо не встановлено договором поруки.

Суди установили, що 21 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 31-312/07-ШД, згідно з умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 9 тис. грн зі строком повного погашення заборгованості до 20 червня 2010 року з оплатою за процентною ставкою 0, 0001% річних та щомісячною сплатою комісії в сумі 157 грн 20 коп. до моменту повного виконання зобов'язання щодо повернення кредитних коштів.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 21 червня 2007 року укладено договір поруки.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01 листопада 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість, яка була нарахована станом на 15 червня 2010 року у розмірі 20 070 грн 88 коп., із яких: 6 250 грн - тіло кредиту, 2 883 грн 38 коп. - проценти, 3 937 грн 50 коп. - комісія, 33 409 грн 80 коп. - пеня.

Рішення суду виконано 28 жовтня 2014 року (а с. 61).

У липні 2015 року банк звернувся із даним позовом за повторним захистом порушених прав, до нарахувавши проценти, комісію та пеню на них за період після ухвалення рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 листопада 2010 року.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що порука ОСОБА_2 щодо виконання повторно заявлених банком вимог не припинилася, оскільки договором поруки встановлено строк її дії до повного виконання зобов'язань.

Із такими висновками погодитися не можна.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 14-145цс18.

Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальникомстроку виконання зобов'язання згідно з такими умовами або у зв'язку із застосуванням банкомправа на вимогу про повернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту.

Договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання зобов'язання, що забезпечуються нею.

Таким чином, у даному випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01 листопада 2010 року заборгованість за кредитним договором стягнуто достроково у повному обсязі.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови, і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року.

Таким чином, реалізувавши своє право на отримання виконання кредитного зобов'язання від поручителя, повторно із вимогами до поручителя про стягнення нових нарахувань кредитор мав звернутися протягом шести місяців після набрання чинності рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01 листопада 2010 року, тобто до 11 травня 2011 року.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

Таким чином, щодо виконання заявлених банком у липні 2015 року зобов'язань за кредитним договором порука ОСОБА_2 припинилася.

Крім того, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитом із 1 по 10 число кожного місяця до 20 червня 2010 року включно.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01 листопада 2010 року змінено кінцевий строк виконання зобов'язання, у зв'язку з чим позичальник мав обов'язок повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

Враховуючи викладене, у зв'язку із реалізацією права на дострокове повернення позики припинилося право кредитора нараховувати проценти за кредитом, утакому разі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

З аналогічних підстав необґрунтованою є також вимога про стягнення комісії, оскільки її сплату визначено графіком зниження розміру заборгованості щомісячно у межах строку кредитування.

Таким чином, у зв'язку із реалізацією права на дострокове повернення позики припинилося право кредитора нараховувати комісійну винагороду, оскільки на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 листопада 2010 року у позичальника виник обов'язок повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

Пеню банком нараховано на проценти та комісію, які не підлягали нарахуванню у зв'язку із реалізацією права на дострокове повернення позики, а тому й у цій частині позовні вимоги необґрунтовані.

Враховуючи неправильне застосування судами норм матеріального права та межі касаційного оскарження вказаних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 квітня 2016 року та ухвали апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2016 року в частині вимог до поручителя та відмови у позові банку в цій частині на підставі статті 412 ЦПК України. В іншій частині судові рішення не оскаржуються та судом касаційної інстанції не переглядаються.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2016 року скасувати у частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П.Штелик