Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 464/4087/16-ц

провадження № 61-17895св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» (далі - ПАТ «Донецькоблгаз») про стягнення середнього заробітку, індексації та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з 01 грудня 2011 року до 01 листопада 2015 року ОСОБА_4 працював майстром Сергієвської ділянки Краматорського управління по газопостачанню та газифікації, що є відокремленим підрозділом ПАТ «Донецькоблгаз».

За період з 25 червня 2014 року по 04 вересня 2015 року позивачу не була виплачена заробітна плата, тому рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 листопада 2015 року з ПАТ «Донецькоблгаз» на користь ОСОБА_4 було стягнуто середній заробіток за цей період.

Рішення суду виконано лише 11 травня 2016 року.

У зв'язку з вказаним, на підставі статті 117 КЗпП України, з урахуванням збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період з 01 листопада 2015 року по 25 липня 2016 року в розмірі 41 920,56 грн та 5102,42 грн компенсації за невикористану відпустку.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 21 вересня 2016 року у складі судді Бойко О. М. позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Донецькоблгаз» на користь ОСОБА_4 компенсацію за невикористану відпустку за період з 30 травня 2014 року по 01 листопада 2015 року в сумі 5 102,42 грн.

Стягнуто з ПАТ «Донецькоблгаз» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, був звільнений за власним бажанням, проте відповідач не виплатив йому компенсацію за невикористану відпустку у зв'язку з проходженням військової служби. При цьому суд виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку, оскільки останній не надав доказів пред'явлення відповідачу вимоги про такий розрахунок.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ПАТ «Донецькоблгаз» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 01 листопада 2015 року до 11 травня 2016 року в розмірі 20 647,44 грн.

В решті рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 листопада 2015 року, яке набрало законної сили та є преюдиційним у цій справі, встановлена наявність правових підстав для виплати відповідачем ОСОБА_4 середнього заробітку. Оскільки воно виконано лише 11 травня 2016 року до дня фактичного розрахунку із ОСОБА_4 слід стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку.

В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку рішення суду не оскаржувалось.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Донецькоблгаз» просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції в порушення положень статті 116 КЗпП України не була врахована відсутність вини відповідача у виплаті позивачу середнього заробітку, що підтверджується відповідними висновками (сертифікатами) Торгово-промислової палати України та Донецької торгово-промислової палати, які засвідчили наявність форс-мажорних обставин, що об'єктивно унеможливили виконання зобов'язань відповідача перед позивачем.

Оскільки рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ПАТ «Донецькоблагз» середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, а в частині залишення без змін рішення суду про задоволення позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку не оскаржується, а відтак в цій частині його законність та обґрунтованість судом касаційної інстанції не перевіряється.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди установили, що з 01 грудня 2011 року ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з Краматорським Управлінням по газопостачанню та газифікації, що є відокремленим підрозділом ПАТ «Донецькоблгаз» - працював на посаді майстра.

Наказом № 392-К від 30 жовтня 2015 року ОСОБА_4 з 01 листопада 2015 року звільнено з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, розрахунок з позивачем не проведено.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 листопада 2015 року з ПАТ «Донецькоблгаз» на користь ОСОБА_4 було стягнуто середній заробіток за період з 25 червня 2014 року по 04 вересня 2015 року в розмірі 47 082,42 грн, індексацію грошових доходів в розмірі 1511,68 грн та моральну шкоду в розмірі 1500 грн.

Вказане рішення суду було виконано 11 травня 2016 року.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 посилався на порушення відповідачем вимог статті 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив з вини відповідача у невиплаті належних звільненому працівникові, позивачу, сум у строки, передбачені законом.

Разом із тим такий висновок суду є передчасним та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Сертифікатами (висновками) Торгово-промислової палати України засвідчено настання непереборної сили з 01 червня 2014 року для ПАТ «Донецькоблгаз» при здійснення господарської діяльності на території Донецької області щодо виконання законодавчих актів України (а.с. 62-69).

Таким чином у трудових правовідносинах між відповідачем ПАТ «Донецькоблгаз» та його працівниками, зокрема ОСОБА_4, з 01 червня 2014 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ПАТ «Донецькоблгаз» об'єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов'язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача.

Проте, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції безпідставно виходив з вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні ОСОБА_4, не врахувавши при цьому обставин непереборної сили, які підтверджуються сертифікатами (висновками) Торгово-промислової палати України, а також настання негативних наслідків для працівників відповідача, зокрема позивача, що виникли внаслідок невиконання трудового договору.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в день звільнення не працював і вимоги про розрахунок не пред'являв, тому відсутня вина відповідача у невчасній виплаті позивачу усіх належних сум.

Такий висновок суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону та обставинах справи, оскільки рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 листопада 2015 року встановлено, що ОСОБА_4 пред'являв у судовому порядку вимоги до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Отже, ці обставини в силу положень частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року не доказуються при розгляді цієї справи.

Таким чином, відсутність вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні позивача пов'язується із наявністю у останнього обставин непереборної сили, а не у зв'язку з непред'явленням позивачем вимоги про розрахунок.

Разом із тим, вказане не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки відповідно до положень статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань, оскільки суд першої інстанції правильно виходив із відсутності вини відповідача як обов'язкової підстави покладення на нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому з огляду на положення статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2016 року скасувати, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 вересня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк