Провадження № 2/638/354/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2018 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді: Штих Т.В.,

при секретарі: Тарасовій О.П., Вакула І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ІНДІГО ГРУП» про зміну підстав звільнення з внесенням запису до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, -

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ТОВ «ІНДІГО ГРУП», у якій просив змінити наказ ТОВ «ІНДІГО ГРУП» №05/09-16-1 від 05.09.2016 року, змінивши підставу звільнення з п.4 ст.40 на ч.3 ст.38 КЗпП України та внести відповідні зміни до трудової книжки позивача, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 8454,18 грн., вихідну допомогу в розмірі 10410,30 грн., середній заробіток за весь час затримки по день ухвалення рішення у справі, компенсацію за невикористану відпустку, а також судові витрати та витрати на правову допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 22.06.2016 року позивач працював у ТОВ «ІНДІГО ГРУП» на посаді зварника. 31.08.2016 року позивач поштою надіслав відповідачу заяву, у якій просив його звільнити з 05.09.2016 року з посади зварника на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України по причині невиконання роботодавцем законодавства про працю. Позивач зазначає, що 05.09.2016 року він був присутній на робочому місці, але розрахунок з ним проведено не було, трудову книжку не повернуто. Посилається на порушення відповідачем вимог законодавства про охорону праці, а саме ст.115, 165, 166, 167, 169 КЗпП України, ст.5 Закону України «Про охорону праці». Зауважує, що звільнення за прогул є незаконним, оскільки дисциплінарне стягнення не є пропорційним вчиненому проступку, а відповідач не зажадав від нього письмові пояснення причин відсутності на робочому місці до накладення дисциплінарного стягнення.

Позивачем у процесі розгляду справи подано уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 18.07.2018 року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДІГО ГРУП» про зміну підстав звільнення з внесенням запису до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку та ін. (збільшення позовних вимог), подану до суду 20 червня 2018 року, залишено без розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві. Зазначила, що просить суд вирішити питання про стягнення належних позивачу при звільненні сум з урахуванням часткового розрахунку з позивачем 23.02.2017 року, в іншій частині позовні вимоги підтримує повністю. Зауважила, що подані відповідачем докази є штучно створеними та такими, що суперечать обставинам справи.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, на обґрунтування своїх заперечень надав відзив з доданими до нього доказами, який було долучено до матеріалів справи. Зауважує, що звільнення позивача за прогул є законним, на підтвердження чого працівниками підприємства були складені акти, винесення наказу про звільнення за прогул мало місце раніше, аніж було отримано заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, норми законодавства про охорону праці він не порушував, оскільки позивач до виконання обовязків зварника не приступав, отримувати належні суми, копію наказу про звільнення та трудову книжку, надавати пояснення причин відсутності на робочому місці у день звільнення ОСОБА_1 відмовився. У процесі розгляду справи відповідач подав заяву про застосування позовної давності, у якій послався на відмову позивача отримати копію наказу про звільнення та трудову книжку у день звільнення, а тому вважав, що строк на звернення до суду повинен рахуватися з цього дня, а не з дня вручення позивачу копії наказу про звільнення (01.11.2016 року).

Вислухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши докази, додані до матеріалів справи учасниками судового процесу, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом установлено, що наказом №21/06-16-1 від 21.06.2016 року (а.с.12) ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ТОВ «ІНДІГО ГРУП» на посаду зварника з 22 червня 2016 року з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. 31 серпня 2016 року позивачем направлено поштою заяву про звільнення його з посади зварника у ТОВ «ІНДІГО ГРУП» по причині невиконання роботодавцем законодавства про працю (а.с.13), яку було отримано відповідачем 05.09.2016 року (а.с.14).

Наказом №05/09-16-1 від 05.09.2016 року (а.с.15) ОСОБА_1 звільнено з посади зварника за відсутність на роботі без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України.

Установлено, що 01, 02 та частково 05 вересня 2016 року ОСОБА_1 був відсутнім на робочому місці, що підтверджується службовими записками головного інженера ОСОБА_2 (а.с.94, 96, 98), наказом №01/09-16-3 від 01.09.2016 року (а.с.95) про створення виїзної комісії у складі головного інженера ОСОБА_2, інж.-проектувальника ОСОБА_3, водія ОСОБА_4 для проведення розслідування з причини відсутності працівника на робочому місці, актами про відсутність позивача на робочому місці від 02.09.2016 (а.с.97), від 05.09.2016 (а.с.99).

Також встановлено, що 05 вересня 2016 року (у день звільнення) позивач відмовився отримати заробітну плату та трудову книжку, а також відмовився надати пояснення його причин відсутності на робочому місці 01, 02 та частково 05 вересня 2016 року, що підтверджується актом від 05.09.2016 року (а.с.100). Розрахунок з позивачем проведено 23.02.2017 року у розмірі 6752,49 грн., що сторонами не оспорюється та підтверджується наданими суду доказами (а.с.104-111).

Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно з п.4 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Щодо позовної вимоги про зміну підстав звільнення з внесенням запису до трудової книжки суд зазначає, що відповідно до відповідей на адвокатські запити адвоката ОСОБА_5 ТОВ «ІНДІГО ГРУП» повідомило про те, що до фактичного виконання робіт зварювальника позивач не допускався (а.с.44-46). Окрім цього, судом установлено, що на момент надходження до ТОВ «ІНДІГО ГРУП» заяви про звільнення позивача за ч.3 ст.38 КЗпП України його вже було звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України (за прогул) з внесенням відповідного запису до трудової книжки. Обставини вчинення позивачем прогулу підтверджені наданими суду доказами і ним не спростовані, документи щодо поважності причин відсутності позивача на робочому місці суду не надано. При цьому посилаючись на невідповідність доказів щодо відсутності позивача на робочому місці обставинам справи, позивач та його представник зміст таких доказів не спростували. Заяви про виклик та допит в якості свідків працівників ТОВ «ІНДІГО ГРУП», які складали акти про відсутність позивача на робочому місці, позивачем не подавалися, а при вирішенні питання про допит свідків за заявою відповідача представник позивача у судовому засідання проти зазначеної заяви заперечувала.

Верховний Суд України у Постанові у справі № 6-1412цс17 від 13 вересня 2017 року зазначив, що на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв'язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Відносно не відібрання у позивача пояснень як підстави для скасування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Але згідно з наданими суду доказами позивач надавати будь-які пояснення до винесення наказу про звільнення з ТОВ «ІНДІГО ГРУП» відмовився.

Більше того, Верховний Суд України у постанові по справі №6-2801цс15 від 19.10.2016 зазначив, що невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

В той же час, є обґрунтованою заява відповідача про порушення строку на звернення до суду в частині зміни підстави звільнення з внесенням запису до трудової книжки. Так, відповідно до приписів ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у день звільнення отримати копію наказу про звільнення та трудову книжку відмовився, а копію наказу про звільнення отримав лише 01.11.2016 року, хоча його було направлено 04.10.2016 року. Таким чином, строк на звернення до суду сплив 06.10.2016 року і підстав для його поновлення немає. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові у справі №466/5638/15 від 01.02.2018 року.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про зміну підстав звільнення з внесенням запису до трудової книжки як такої, що є необґрунтованою та поданою з порушенням строку на звернення до суду.

Відносно позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Доводи позивача про те, що затримка виплати належних йому сум при звільнені з ТОВ «ІНДІГО ГРУП» сталася з вини відповідача суд відхиляє, оскільки матеріали справи не містять підтвердження того, що позивач у період часу з 05 вересня 2016 року (день звільнення) по 23 лютого 2017 року (день розрахунку) порушував перед відповідачем це питання. Не подавав позивач заперечень щодо отримання належних при звільненні сум у розмірі 6752,49 грн. і після їх отримання. Проте, судом встановлено, що 03 серпня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_6 (а.с.28-29). За умовами цього договору Клієнт доручає, а Адвокат зобовязується у узгоджені сторонами строки та у порядку надавати Клієнту правову допомогу у вигляді захисту, представництва та інших видів правової допомоги. Доказів на підтвердження зупинення або припинення дії цього договору матеріали справи не містять. Проте позивач до відповідача з приводу отримання ним належних при звільненні сум не звертався ані самостійно, ані через адвоката. У той же час, зі змісту наданих документів (а.с.19-23) встановлено, що позивач неодноразово звертався зі скаргами на ТОВ «ІНДІГО ГРУП» до Головного управління Держпраці у Харківській області та на Урядову гарячу лінію.

Окрім цього, з відомостей на виплату грошей (а.с.101-103) вбачається, що інші працівники підприємства заробітну плату отримували і засвідчили цей факт власними підписами.

Позивач посилався на те, що він прибував до офісу відповідача, телефонував йому, але йому відмовляли у виплаті належних йому сум. Але на підтвердження цих доводів в матеріалах справи докази відсутні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що затримка виплати належних позивачу сум сталася не з вини відповідача.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4- рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Але суду не надано доказів, що затримка у виплаті належних позивачу при звільненні сум сталася з вини відповідача.

У той же час, суд доходить до висновку про здійснення повного розрахунку з позивачем, а саме: 821.1 грн. заробітна плата за червень 2016 року; 2741.02 грн. заробітна плата за липень 2016 року; 2741.02 грн. заробітна плата за серпень 2016 року; 449.35 грн. компенсація за невикористану відпустку.

У судовому засіданні судом встановлено, що оспорюваний розмір належних при звільненні сум складають суми заробітної плати за вересень 2016 року, проте з наданих суду доказів випливає, що позивач у вересні 2016 року не працював, а 01, 02 та 05 вересня 2016 року вчинив прогули. Зазначені обставини позивачем не спростовані.

А у відповідності до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Таким чином, слід дійти до висновку про відсутність правових підстав для нарахування та виплати заробітної плати позивачу за вересень 2016 року.

Позовна вимога про стягнення вихідної допомоги задоволенню також не підлягає, оскільки позивача було правомірно звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (за прогул).

Згідно зі ст.44 КЗпП України При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку суд констатує, що відповідачем 23.02.2017 року здійснено повний розрахунок з позивачем та сплачено усі належні при звільненні суми. Затримка розрахунку з 05.09.2016 року по 23.02.2017 року мала місце не з вини відповідача, тому відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Інші аргументи сторін та досліджені судом докази на висновки суду не впливають. У звязку з цим у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Щодо розподілу судових витрат у цій справі суд виходить з такого.

Відповідно до положень ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до положень ч. 3, 6 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачем під час розгляду справи надано квитанцію про сплату судового збору у розмірі 1102 грн. 40 коп. (а.с.51). Але через відмову у задоволенні позовних вимог сума судового збору стягненню з відповідача не підлягає. Інших доказів понесених сторонами судових витрат матеріали справи не містять. Проте, представником позивача у судовому засіданні подано заяву, у якій він доводить до відома суду факт понесення ним судових витрат, але зауважує, що на час подання заяви не має можливості надати суду докази понесених судових витрат у повному розмірі, у звязку з чим просить суд надати строк пять днів на подання відповідних доказів.

У звязку з цим суд розяснює, що відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, відповідач не обмежений у праві подати докази понесення судових витрат у строки, передбачені ч.8 ст.141 ЦПК України.

На підставі ст. ст. 47, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», рішення Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 77, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ТОВ «ІНДІГО ГРУП» про зміну підстав звільнення з внесенням запису до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку в повному обсязі.

Судовий збір вважати сплаченим позивачем.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України МК 126723, виданий Ленінським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 25 квітня 1996 року, зареєстрований за адресою вул. Кірова б. 6 АДРЕСА_1.

ТОВ «ІНДІГО ГРУП» юридична адреса 61145. Україна, м. Харків вул. Шатилова дача, б. 4 р/р 2387 в АТ « ОТП Банк» в м. Київ. МФО 300528, ІПН 39.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Суддя : Штих Т.В.