Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 199/924/16-ц

провадження № 61-27137св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним укладеного між сторонами договору купівлі-продажу від 10 листопада 2015 року, за умовами якого позивач продала відповідачу належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 10 листопада 2015 року, скасовано запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на цю квартиру шляхом скасування переходу права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довела належними та допустимими доказами заявлені нею вимоги. Договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки позивач продовжує проживати у спірній квартирі та сплачувати комунальні платежі. Крім цього, відповідач не надав доказів сплати грошових коштів за оспорюваним договором.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що наведені позивачем доводи та надані докази не свідчать про наявність підстав для визнання договору недійсним.

У касаційній скарзі, поданій 03 серпня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року і залишити в силі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апеляційний суд не надав оцінки наявним у матеріалах справи доказам та поясненням свідків. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з належною оцінкою усіх наявних у матеріалах справи доказів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2017 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом заперечень/відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суди встановили, що 10 листопада 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивач продала відповідачу належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 за 148 931 грн.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудченко О. В. та зареєстрований в реєстрі за номером 32023.

Як на підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що, підписуючи оспорюваний правочин, вона була впевнена в тому, що забезпечить собі гідну старість, оскільки відповідач зобов'язувався її доглядати, однак цього не зробив; грошові кошти за квартиру вона не отримала, оскільки вважала, що їх відповідач використає на її утримання; вона передала відповідачу 6 500 грн для належного її поховання, однак на її вимогу він ці грошові кошти не повернув.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Апеляційний суд установив, що під час укладення оспорюваного правочину нотаріус роз'яснив ОСОБА_4 положення законодавства стосовно прав, обов'язків та наслідків, що виникнуть у зв'язку із укладанням договору купівлі-продажу, а також положення законодавства щодо недійсності правочину (статті 215-220 ЦК України).

ОСОБА_4 усвідомлювала, що укладає саме договір купівлі-продажу належної їй квартири, а не будь-який інший правочин.

Відповідно до пункту 3 оспорюваного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 148 931 грн, які отримані продавцем повністю до підписання цього договору. Підписанням цього договору сторони підтверджують акт повного розрахунку за продану квартиру.

Доводи заявника про не отримання грошових коштів за продаж квартири не можуть бути підставою для визнання його недійсним, оскільки не виконання грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу може свідчити виключно про неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність.

Передача ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_5 з метою належного її поховання та неповернення їх відповідачем на її вимогу не мають значення при вирішенні спору про недійсність укладеного між сторонами договору купівлі-продажу.

Доводи позивача щодо відсутності реального настання правових наслідків, передбачених договором, спростовуються її поясненнями, оскільки в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначала, що після укладання договору вона переїхала жити до відповідача, однак повернулася до спірної квартири, оскільки відповідач створив для неї жахливі умови для проживання.

Рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України (у редакції станом на час розгляду справи апеляційним судом) щодо законності й обґрунтованості. Апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України (у редакції станом на час розгляду справи апеляційним судом), правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат