Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 405/457/14-ц

провадження № 61-17971св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Єгорової С. М., Мурашко Н. І.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) 31 травня 2013 року через засоби поштового зв'язку звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до уточнених позовних вимог просило стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором у розмірі 465 909, 34 грн, а також у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у процедурі виконавчого провадження.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 22 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»

(далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у кредит грошові кошти у розмірі 37 500, 00 дол. США з розрахунку 16 % річних на строк з 22 жовтня 2008 року до 20 жовтня 2023 року.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов'язався повернути позичені кошти в повному обсязі та у терміни, встановлені графіком погашення кредиту, сплачувати проценти.

Виконання умов договору забезпечувалося порукою відповідно до укладеного договору від 22 жовтня 2008 року № 234701 між банком та ОСОБА_6, згідно з умовами якого поручитель поручився перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором та зобов'язався нести перед кредитором солідарну відповідальність.

Також виконання позичальником взятих на себе зобов'язань забезпечене іпотечним договором від 22 жовтня 2008 року (без номера), укладеним між АКІБ «УкрСиббанк»та ОСОБА_4, ОСОБА_5, відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 65, 88 кв. м, житловою - 39, 10 кв. м.

Банк повністю виконав взяті на себе зобов'язання, передбачені кредитним договором. Усупереч умовам договору позичальник взяті на себе зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим станом на 14 травня 2013 року заборгованість відповідача перед банком складала 424 240, 94 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 283 085, 68 грн, у тому числі прострочена заборгованість - 63 276, 90 грн, заборгованість за відсотками - 141 155, 26 грн, з яких прострочена заборгованість - 72 297, 40 грн.

08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «УкрСиббанк» передало (відступило) на користь ПАТ «Дельта Банк» своє право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінило ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора (стало новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях та до нього переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за цими договорами, в тому числі й за договором кредиту від 22 жовтня 2008 року № 0.

Як на правові підстави позову банк посилався на правила статей 512-519, 526, 530, 536, 610, 612, 629, 1046-1050, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України, статей 35, 41 Закону України «Про іпотеку».

Справа переглядалась судами неодноразово.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 жовтня 2013 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Судом стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 424 240, 94 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2014 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 жовтня 2013 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 квітня 2014 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Судом стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 жовтня 2008 року № 0 у сумі 424 240, 94 грн; стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати у справі в сумі 1 720, 50 грн з кожного. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позов ПАТ «Дельта Банк» в частині стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором доведений в судовому засіданні, вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства і підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог. В частині збільшення суми позову позивачем не обґрунтовано розмір заборгованості відповідно до умов кредитного договору. Щодо відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, то суд першої інстанції зазначив, що солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК України не передбачена, а тому не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно до іпотечного договору, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, площею 65, 88 кв. м, шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах в межах процедури виконавчого провадження, як такі, що заявлені передчасною, так як строк дії договору встановлено до 20 жовтня 2023 року.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 січня 2017 року ухвалено змінити рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 квітня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 і ОСОБА_6 Апеляційним судом позов банку до ОСОБА_3 і ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задоволено повністю: стягнуто солідарно із ОСОБА_3 і ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 22 жовтня 2008 року № 0 та договором поруки від 22 жовтня 2008 року № 234701 у сумі 465 909, 34 грн. Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 квітня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено повністю у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог про солідарне стягнення заборгованості обґрунтовувалось тим, що суд першої інстанції прийняв заяву позивача про збільшення позовних вимог, але не дослідив пред'явлених вимог, безпідставно відмовив у їх задоволенні, пославшись на необґрунтованість збільшених вимог позивача та не зазначивши, в чому саме вони полягають, тобто належно не мотивував своє рішення в цій частині. При цьому суд не врахував, що позивач збільшив свої вимоги виключно щодо стягнення процентів, нарахованих за умовами кредитного договору, у розмірі 16 % річних на суму несплаченої заборгованості.

Апеляційний суд зробив висновок, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягають, але не у зв'язку з їх передчасністю, як зазначено у рішенні місцевого суду, а з інших підстав, у зв'язку з невизначення банком початкової ціни продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах. Між позивачем та ОСОБА_4, ОСОБА_5 домовленості щодо цього питання не досягнуто, банк також не надав доказів об'єктивного визначення ціни предмета іпотеки, а тому такі вимоги є недоведеними.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просило рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 січня 2017 року змінити та ухвалити нове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у процедурі виконавчого провадження.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням апеляційним судом норм матеріального та процесуального права. Банк зазначає, що висновок експерта щодо визначення вартості предмета іпотеки неможливо було надати до апеляційного суду у зв'язку з участю представника банка в іншому судовому процесі, а також такий висновок експерта на день проведення судового засідання експертом не був виготовлений. Апеляційний суд, розглянувши справу за відсутності заявника, який не з'явився до суду з поважних причин, розглянув апеляційну скаргу по суті, чим порушив право банку на участь у судовому засіданні та подання доказів.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 17 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України

(у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилом статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 07 травня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22 жовтня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 37 500, 00 дол. США на строк з 22 жовтня 2008 року до 20 жовтня 2023 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит згідно із встановленим графіком та сплатити проценти за користування ним у розмірі 16 % річних.

Відповідно до підпункту 1.2.8 кредитного договору позичальник зобов'язався повернути кредит у повному обсязі, в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, сплачувати проценти, які відповідно до підпунктів 1.2.9, 1.2.10, 1.2.11 нараховуються щомісяця в останній робочий день поточного місяця, методом факт/360 відповідно до вимог чинного законодавства з терміном виплати з 1 до 22 числа (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти.

Банк свої зобов'язання з надання кредиту виконав повністю, що підтверджується заявою позичальника на видачу готівки від 22 жовтня 2008 року № 23.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 22 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 234701, згідно з яким поручитель поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором від 22 жовтня 2008 року № 0 та зобов'язався нести перед кредитором відповідальність у тому ж обсязі, що й боржник, за всіма зобов'язаннями останнього, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів та комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами договору (пункт 1.3 договору поруки).

Також виконання зобов'язань ОСОБА_3 перед банком забезпечене іпотекою згідно з іпотечним договором від 22 жовтня 2008 року (б/н), укладеним між банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Відповідно до умов цього договору ОСОБА_4 і ОСОБА_5 як власники нерухомого майна передали банку в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 65, 88 кв. м, житловою 39, 10 кв. м.

Згідно з пунктом 1.2 іпотечного договору іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань боржника за договором про надання споживчого кредиту від 22 жовтня 2008 року № 0.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «УкрСиббанк» передав (відступив) на користь ПАТ «Дельта Банк» своє право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінив АТ «УкрСиббанк» як кредитора (став новим кредитором) у зазначених у договорі зобов'язаннях, зокрема тих, які виникли з договору про надання споживчого кредиту від 22 жовтня 2008 року № 0, договору поруки № 234701 від 22 жовтня 2008 року і іпотечного договору від 22 жовтня 20008 року (б/н).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором апеляційний суд встановив, що станом на 14 травня 2013 року заборгованість ОСОБА_3 перед банком складала 53 076, 56 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становило 424 240, 94 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 35 416, 70 дол. США (283 085, 68 грн), зокрема прострочена заборгованість - 7 916, 54 дол. США (63 276, 90 грн), заборгованість за відсотками - 17 659, 86 дол. США (141 155, 26 грн).

Враховуючи, що розгляд справи в суді тривав майже одинадцять місяців й у цей період відповідач продовжував не виконувати свої зобов'язання, апеляційний суд зробив висновок, що позивач правомірно нараховував проценти на суму кредиту та відповідно збільшив розмір своїх вимог до 465 909, 34 грн, які визначені ним станом на 03 лютого 2014 року, і обґрунтував його відповідним розрахунком, поданим суду разом із заявою про збільшення вимог.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що рішення апеляційного суду оскаржується виключно в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а тому рішення в частині солідарного стягнення заборгованості з позичальника та поручителя судом касаційної інстанції не переглядається.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме

майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зі змісту статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У справі, яка розглядається, апеляційний суд, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов'язків іпотекодавцями, ухвалив рішення про відмову у зверненні стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу іпотечного майна у зв'язку з ненаданням позивачем доказів вартості цього майна для визначення його початкової ціни з метою подальшої реалізації відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим, відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження

№ 14-11цс18) зробила висновок про те, що у спорах цієї категорії лише незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Зважаючи на наведене, висновки суду апеляційної інстанції про безпідставність вимог банка про звернення стягнення на предмет іпотеки є необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам матеріального права, а тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення у справі.

Оцінюючи правомірність висновків суду першої інстанції, Верховний Суд встановив, що ухвалене ним рішення в оскаржуваній частині також не відповідає вимогам матеріального права. Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду в частинці оцінки як необґрунтованих мотивів суду першої інстанції про передчасність пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому рішення суду першої інстанції також підлягає скасуванню.

Висновки суду першої інстанції про передчасність пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет є помилковими, оскільки пред'явленням цього позову банк змінив строк виконання основного зобов'язання відповідно до правил частини другої статті 1050 ЦК України, а тому строк дії кредитного договору на звернення стягнення на предмет іпотеки не впливають.

Зважаючи на встановлення фактичних обставин справи, порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права, Верховний Суд скасовує такі рішення в оскаржуваній частині з ухваленням нового про задоволення вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено повністю, то витрати, понесені у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанціїпідлягають стягненню з чотирьох відповідачів на користь позивача в рівних частках з кожного, а саме по 860, 25 грн. За подання апеляційної скарги судовий збір компенсується заявнику за рахунок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі по 860, 25 грн з кожної, а також за подання касаційної скарги по 2 064, 60 грн з кожної.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 квітня 2014 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 січня 2017 року в частині вирішення вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

У рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 22 жовтня 2008 року № 0 у розмірі 465 909, 34 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 283 085, 68 грн, зокрема прострочена заборгованість 63 276, 90 грн, заборгованість за відсоткам 182 823, 65 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором від 22 жовтня 2008 року - на квартиру № 15, що належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» по 860, 25 грн судового збору у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» по 1 720, 50 грн судового збору у зв'язку розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також по 2 064, 60 грн у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик