Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2-1904/08/15

провадження № 61-5244 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача-Пророка В. В.
суддів: Висоцької В. С., Сімоненко В. М.,Фаловської І. М., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-Харківська міська рада,
особа, яка звернулася з апеляційною скаргою
-ОСОБА_7
особа, яка звернулася с касаційною скаргою
-ОСОБА_8,

розглянув в порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом ОСОБА_6 до Харківської міської ради про визнання права власності на житловий будинок, за касаційними скаргами ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2016 року, постановлене колегією суддів у складі: Малінської С. М., Бурлака І. В., Швецової Л. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2008 року ОСОБА_6звернувся до Київського районного суду міста Харкова з позовом до Харківської міської радипро визнання за ним права власності на самочинно побудований двоповерховий житловий будинок літ. «С-2» (приміщення першого поверху № 3-1, № 3-2, № 3-3, № 3-4, № 3-5, 2-го поверху № 3-6, № 3-7, № 3-8, № 3-9, № 3-10, крильце С) загальною площею 180, 4 м кв., житлова площа 106,7 м кв., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірний житловий будинок).

2. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач заявляв, що йому на праві власності належить житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 44,6 м кв., розташований за вищевказаною адресою. У 2007 році він на місці старого будинку побудував новий спірний житловий будинок.

3. На підставі частини другої статті 331 та частини п'ятої статті 376 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV (в редакції, що діяла на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЦК України) позивач звернувся до суду з метою визнання за ним права власності на спірний будинок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

4. Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 08 квітня 2008 року позовні вимоги задоволено - за ОСОБА_6 визнано право власності на спірний житловий будинок та зобов'язано Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ХМ БТІ») провести відповідну реєстрацію спірного житлового будинка.

5. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно договору купівлі-продажу від 04 серпня 2007 року позивач є власником житлового будинку з прибудовами літ. «А-1» загальною площею 44,6 м кв., який розташований на земельній ділянці площею 732 м кв. за адресою: АДРЕСА_1. Цей будинок зареєстрований в КП «ХМ БТІ» за позивачем (а.с. 5, том 1).

6. У 2007 році позивач на місці старого будинку Літ. «А-1» побудував новий спірний житловий будинок. 29 листопада 2007 року КП «ХМ БТІ» видало позивачу технічний паспорт на спірний житловий будинок (а.с. 12-15, том 1). Таким чином позивач згідно частини другої статті 331 ЦК України створив нове нерухоме майно, право власності на яке виникає з моменту завершення будівництва.

7. Згідно технічного висновку Харківської національної академії міського господарства від 10 січня 2008 року «Про стан будівельних конструкцій індивідуального житлового будинку Літ. «С-2» по АДРЕСА_1 та можливості його подальшої експлуатації» спірний житловий будинок відповідає архітектурним, санітарним та пожарним нормам та може експлуатуватися за своїм призначенням (а.с. 18-28, том 1). Київський районний відділ міста Харкова Головного управління в Харківській області Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи не заперечує проти збереження самовільно побудованого спірного житлового буднику при умові дотримання правил пожежної безпеки в Україні (а.с. 10, том 1). Згідно висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи спірний житловий будинок відповідає вимогам діючого санітарного законодавства України і «може бути затверджений».

8. Суду надано достатньо доказів для визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок відповідно до положень частини п'ятої статті 376 ЦК України.

Короткий зміст рішення апеляційної інстанції

9. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_13, яка представляла інтереси ОСОБА_7 (особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції), який вважав, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції були порушені його права та законні інтереси, задоволено - скасовано рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 квітня 2008 року та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до Харківської міської ради.

10. Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що здійснення позивачем будівництва спірного житлового будинку порушує права ОСОБА_7 Його будинок АДРЕСА_2 знаходиться у безпосередній близькості від спірного житлового будинку. Після побудови спірного житлового будинку рівень інсоляції земельної ділянки ОСОБА_7 значно знизився, внаслідок чого він обмежений в можливості вирощувати на своїй прибудинковій території овочі та багаторічні насадження. Через побудований спірний житловий будинок на земельну ділянку ОСОБА_7 попадає недостатня кількість сонячних променів, що негативно відобразилося на його здоров'ї. З даху спірного житлового будинку ллється багато води після дощу на його подвір'я в зв'язку з відсутністю водовідвідних шляхів та каналів. Це призводить до змивання родючого шару грунту на земельній ділянці ОСОБА_7, внаслідок чого погіршуються природні властивості відповідної земельної ділянки. Крім того, ОСОБА_7 не надавав будь-якого дозволу на будівництво на земельній ділянці, сусідній з його земельною ділянкою, спірного житлового будинку, проект будівництва спірного житлового будинку та технічна документація, пов'язана з цим, з ОСОБА_7 не погоджувались.

11. Суд першої інстанції не прийняв до уваги, що його рішенням про визнання права власності позивача на спірний житловий будинок порушуються права та законні інтереси ОСОБА_7 Отже, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, порушив норми матеріального права та помилково дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

12. У листопаді 2016 року ОСОБА_8 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), вважаючи, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

13. У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2016 року та залишити в силі рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 квітня 2008 року.

14. У листопаді 2016 року ОСОБА_6 подав касаційну скаргу до ВССУ, вважаючи, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

15. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2016 року та залишити в силі рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 квітня 2008 року.

16. У листопаді 2016 року до ВССУ надійшла засобами поштового зв'язку заява ОСОБА_6 (без нотаріального посвідчення) про відмову від позову. Повторним листом від 20 квітня 2017 року ВССУ звернувся до ОСОБА_6 з вимогою підтвердити його відмову від позову та привести відповідну заяву у відповідність до вимог законодавства. У липні 2017 року до ВССУ надійшла засобами поштового зв'язку заява ОСОБА_6 (без нотаріального посвідчення) про те, що він не направляв жодних заяв про відмову від позову. Обидві заяви містять різні підписи заявника, які нотаріально не посвідчені. Верховний Суд також не отримував документів, які б належним та однозначним чином підтверджували зазначене волевиявлення ОСОБА_6 Отже, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність розгляду відповідної касаційної скарги ОСОБА_6

Рух справи в суді касаційної інстанції

17. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією ЦПК України.

18. Згідно із частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19. 01 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховному Суду.

20. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

21. Відповідно до частини тринадцятоїстатті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

22. Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

(а) Доводи ОСОБА_8

23. 05 травня 2008 року ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_8 57 500,00 доларів США, про що між ними був укладений нотаріально посвідчений договір позики (далі - договір позики від 05 травня 2008 року). Цього ж дня між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір з метою забезпечення виконання ОСОБА_6 своїх зобов'язань за договором позики від 05 травня 2008 року (далі - договір іпотеки від 05 травня 2008 року). Згідно цього договору спірний житловий будинок був переданий в іпотеку. На момент укладення цього договору спірний житловий будинок належав ОСОБА_6 відповідно до рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 квітня 2008 року.

24. В період з 05 травня 2008 року по 30 жовтня 2009 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладали додаткові договори до договору позики від 05 травня 2008 року. Свої зобов'язання за договором позики від 05 травня 2008 року та додатковими договорами до нього ОСОБА_6 не виконав і позичені грошові кошти ОСОБА_8 не повернув.

25. 17 жовтня 2016 року ОСОБА_8 дізнався, що 05 вересня 2016 року без його відома та без його участі Апеляційний суд Харківської області скасував рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 квітня 2008 року. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2012 року № 10 «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку» за змістом статей 14 та 324 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV (в редакції, що діяла на момент прийняття відповідних судових рішень, якщо вони не відрізняються за змістом, далі - ЦПК України 2004) право на касаційне оскарження судових рішень, що набрали законної сили, мають також особи, які не брали участі у справі, за умови, що суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки.

26. ОСОБА_7 пропустив строк на апеляційне оскарження відповідного рішення суду першої інстанції.

27. Посилання на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), згідно якої можливість поновлення строку на оскарження судового рішення не повинна бути необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вжити заходів, щоб дізнатися про відоме їм судове рішення та його зміст, судом в контексті цієї справи оцінюється критично. В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_7 був стороною судового розгляду, за результатами якого було прийняте рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 квітня 2008 року, або був обізнаний про це рішення задовго до моменту подання ним відповідної апеляційної скарги. Рішення ЄСПЛ приймаються з урахуванням конкретних обставин справ, а тому правові висновки, що містяться в таких рішеннях, мають застосовуватись обґрунтовано та за умов відповідності обставинам конкретної справи.

28. В порушення вимог частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 та пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» апеляційний суд, зробивши в оскаржуваному судовому рішенні висновок про те, що визнання права власності ОСОБА_6 на спірний житловий будинок порушує права та законні інтереси ОСОБА_7, в мотивувальній частині свого рішення не послався на жодний письмовий доказ, який би містився в матеріалах справи, або показання свідків, які підтверджують порушення прав та законних інтересів ОСОБА_7 В рішенні апеляційного суду відсутні обґрунтування та мотиви, з яких апеляційний суд вважав встановленими доводи ОСОБА_7

29. Інші доводи ОСОБА_8, в тому числі ті, що вимагають переоцінки обставин справи, суд касаційної інстанції не приймає до уваги відповідно до вимог статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України.

(б) Доводи ОСОБА_6

30. ОСОБА_6 вважає, що відповідно до умов статей 8, 32 та 41 Конституції України він має право на житловий будинок, який самочинно побудував за свій кошт на земельній ділянці, яка була відведена для будівництва, оскільки цей будинок відповідає архітектурним, санітарним і пожежним нормам та може використовуватись за своїм призначенням. Цей будинок став результатом розпорядження ОСОБА_6 своєю власністю у вигляді будівельних матеріалів.

(3) Позиція інших учасників справи

31. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

32. Згідно із частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

33. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

34. Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті встановлює, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

35. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

36. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

37. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

38. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (частина перша статті 80 ЦПК України).

39. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України).

40. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

(1.1) Щодо обґрунтованості рішення суду апеляційної інстанції

41. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частина друга статті 41 Конституції України).

42. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 ЦПК України 2004).

43. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (частина третя статті 10 ЦПК України 2004).

44. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (частина третя статті 60 ЦПК України 2004).

45. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша статті 179 ЦПК України 2004).

46. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини перша та друга статті 57 ЦПК України 2004).

47. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004).

48. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004).

49. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004).

50. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004).

51. Під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (згідно із частиною першою статті 214 ЦПК України 2004).

52. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

53. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (частина п'ята статті 11 ЦК України).

54. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частини друга та третя статті 13 ЦК України).

55. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).

56. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частина перша статті 376 ЦК України).

57. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

58. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

59. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК України).

60. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (частина перша статті 386 ЦК України).

61. Посилання на загальні права, закріплені в Конституції України не є аргументами на підтвердження виникнення конкретних прав за конкретних обставин. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України реалізація прав має свої законні межі. Як передбачено частиною п'ятою статті 11 ЦК України, виникнення права можливе на підставі судового рішення суду, але згідно вимог статті 213 ЦПК України 2004 таке рішення має бути законним, тобто відповідати вимогам законодавства, зокрема частини п'ятої статті 376 ЦК України. Це, в свою чергу, відповідає принципу верховенства права, закріпленому в статті 8 Конституції України. Посилання ОСОБА_6 на статті 8 та 32 Конституції України є безпідставними в контексті вимог його касаційної скарги, оскільки справа, що розглядається, не пов'язана з порушенням принципу прямої дії норм Конституції України та їх найвищої сили, правами, закріпленими у статті 32 Конституції України.

62. Звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_7 на підставі поданих до суду апеляційної інстанції кількох фотографій певного будинку біля паркану (а.с. 52-55, том 2) посилався на порушення спірним самочинним будівництвом його прав як сусіда, виходячи з принципів добросусідства. З огляду на те, що сторони спору не були присутні у судовому засіданні, доказів та пояснень в рамках такого судового засідання не надавали, висновки апеляційного суду щодо порушення прав ОСОБА_7 всупереч положенням статей 60, 212-214 та 303 ЦПК України 2004 є такими, що ґрунтуються на припущеннях.

63. За умови відсутності обставин, передбачених частинами першою-четвертою статті 376 ЦК України відповідне нерухоме майно підлягає знесенню. При цьому в контексті частини четвертої статті 376 ЦК України повинні бути порушені права інших осіб саме на земельну ділянку, оскільки права інших осіб, відмінні від права на земельну ділянку, підлягають захисту відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі відхилення від проекту, істотного порушення будівельних норм та правил шляхом здійснення перебудови і, лише у випадку неможливості такої перебудови або відмови від такої перебудови майно підлягає знесенню. При цьому стаття 376 ЦК України не встановлює, що знесенню або перебудові підлягає лише майно, щодо якого не оформлено право власності. Всі зазначені обставини входять до предмету доказування і підлягають встановленню судом.

64. Апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_7 шляхом скасування рішення суду першої інстанції про визнання права власності на самочинно збудоване майно з підстав порушення прав ОСОБА_7, усі зазначені вище фактичні обставини справи не встановив не зробив висновку чи поновлюються права ОСОБА_7 шляхом скасування права власності на майно, чи з огляду на підстави подання апеляційної скарги вони підлягають поновленню іншим шляхом, передбаченим статтею 376 ЦК України.

65. З урахуванням вищезазначеного суд касаційної інстанції робить висновок, що суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, порушив вимоги статей 10, 58, 60, 212-214, 303 ЦПК України 2004. Зокрема, відповідно до приписів частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 звернути увагу на необхідність роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, в тому числі призначення експертиз, сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України 2004.

66. Враховуючи вищезазначене, матеріали справи, той факт, що суду апеляційної інстанції не були надані докази, які б належним чином підтвердили доводи ОСОБА_7, а касаційний суд в силу вимог статті 400 ЦПК України не здійснює оцінку доказів та не встановлює обставини справи, відсутні підстави для однозначного висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає закону.

(1.2) Щодо пропуску строку на апеляційне оскарження

67. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення (частина перша статті 294 ЦПК України 2004).

68. Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ (частини перша та друга статті 73 ЦПК України 2004).

69. ОСОБА_7заявив до апеляційного суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження відповідного рішення суду першої інстанції. Він посилався на те, що йому не відомо було про це рішення суду на момент його прийняття, а стало відомо про нього лише 11 березня 2016 року. Апеляційний суд мав право здійснити власну оцінку причин пропуску строку, передбаченого статтею 294 ЦПК України 2004 та прийняв своє рішення відповідно до правил статті 212 ЦПК України 2004. Однак до апеляційної скарги не додавалися жодні докази, які б підтверджували поважність пропуску строку на апеляційне оскарження ОСОБА_7, зокрема докази отримання відповідного рішення суду першої інстанції у зазначений ним день. Поновлюючи строк апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у своїй ухвалі від 16 червня 2016 року вказав, що матеріали справи не спростовують твердження апелянта, тому є підстави поновити відповідний строк. Але матеріали справи і не підтверджують беззаперечно цей аргумент апелянта. Апеляційний суд порушив вимоги статей 60, 212-214 та 303 ЦПК України.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

70. Судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України). Також підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази та/або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (підпункти 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

71. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. (згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України).

72. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити касаційні скарги ОСОБА_8 та ОСОБА_6 - скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2016 року та направити справу на новий розгляд до Апеляційного суду Харківської області.

(2.2) Щодо дій, які повинен виконати суд апеляційної інстанції

73. Належним чином дослідивши та оцінивши всі докази у справі об'єктивно встановити обставини справи, які мають значення для вирішення спору по суті.

74. Прийняти законне та обґрунтоване рішення у справі в межах прав позивача та без порушення прав інших учасників справи.

75. Здійснити розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

1. Частково задовольнити касаційні скарги ОСОБА_8 та ОСОБА_6 рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2016 року.

2. Скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2016 року.

3. Направити справу на новий розгляд до Апеляційного суду Харківської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

В. М.Сімоненко

І.М. Фаловська

С.П. Штелик