Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 344/3695/16-ц

провадження № 61-23686св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2016 року в складі судді Пастернак І. А.та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Проскурніцького П. І., Горейко М. Д., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») про визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що кредитний договір від 18 липня 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра») укладено з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема всупереч статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк при укладенні договору письмово не повідомив позивача про істотні умови кредитного договору, в самому кредитному договорі відсутній загальний опис вартості кредиту. При укладенні кредитного договору позивач не отримав графік погашення кредиту. Крім того, в самому кредитному договорі не йдеться про графік погашення кредиту. Не надаючи графік погашення кредиту за кредитним договором, відповідач порушив право позивача як споживача на оцінку ризиків щодо укладення кредитного договору. Такі дії відповідача викликають у позивача підстави сумніватися в добросовісності здійсненого банком розрахунку щомісячного платежу за кредитом та свідчать про введення позивача в оману щодо істотних умов кредитного договору.

Значна частина умов кредитного договору є несправедливими та дискримінаційними. Наслідком несправедливості умов кредитного договору став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін цього договору, що порушує права позичальника як споживача кредитних послуг банку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_4 є необґрунтованими, кредитний договір від 18 липня 2008 року та його умови відповідають вимогам, які встановлені для чинності правочину.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що при укладанні кредитного договору відповідач порушив положення законодавства про захист прав споживачів: не надав потрібну інформацію під час виконання кредитного договору, вводив позивача в оману та незрозумілим чином нараховував платежі, не надав графік погашення кредиту, кредитний договір містить значну частину несправедливих умов, зазначених у статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 18 липня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 20 000,00 дол. США на споживчі цілі на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності, а позичальник зобов'язався належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти на умовах, зазначених в договорі, із зобов'язання повернути кредит до 18 липня 2023 року.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Позивач був ініціатором укладення договору, в момент підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови.

ОСОБА_4 при укладенні кредитного договору ознайомився з усіма умовами кредитування, що підтверджується підписами позичальника у кредитному договорі від 18 липня 2008 року.

Пунктом 3.3.2 кредитного договору визначено, щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 297,22 дол. США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений у пункті 3.3.2 цього договору, щомісяця до 20-го числа поточного місяця (пункт 3.3.3).

Жодним пунктом кредитного договору не передбачено наявність графіка погашення кредитного договору.

Крім того, обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше не є істотною умовою договору кредитування, а обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту і жодним чином не може створювати підстав для визнання недійсним такого договору.

Відповідно до частини першої статті 627, частини першої статті 628, статті 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які викладені чітко і зрозуміло. Доводи позивача про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків позичальника є безпідставними. Оскільки ОСОБА_4 ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від нього, умови договору є чіткими та зрозумілими, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що спірний договір укладений на несправедливих умовах.

Відповідно до укладеного кредитного договору ОСОБА_4 отримав грошові кошти. З часу отримання коштів й до лютого 2015 позивач виконував умови кредитного договору, здійснював платежі навіть у більшому розмірі, ніж було передбачено пунктом 3.3.2 кредитного договору, отже, умови кредитного договору для нього були зрозумілими.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 є необґрунтованими.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, підстав для скасування ухвалених ними рішень не вбачає.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

С.П. Штелик