Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 464/5389/16-ц

провадження № 61-34751св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І.(суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2017 року у складі суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Позовна заява обґрунтована тим, що протягом періоду роботи з травня 2012 року по липень 2015 року на підприємстві йому нараховувалась та виплачувалась заробітна плата в меншому розмірі, ніж це передбачено законодавством про оплату праці, умовами колективних договорів, галузевої та територіальної угод.

Просив стягнути з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь невиплачену заробітну плату за період з травня 2012 року по липень 2015 року в розмірі 60 297,50 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що посадовий оклад позивача, встановлений наказами по підприємству, є вищим ніж мінімальні державні гарантії (з врахуванням усіх встановлених коефіцієнтів). За розрахунком позивача відбувається подвійне співвідношення його тарифної ставки, тоді як відповідні тарифні коефіцієнти вже містить в собі єдина тарифна сітка, сформована відповідачем за умовами колективних договорів.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 грудня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_4 невиплачену заробітну плату за період з листопада 2012 року по липень 2015 року в розмірі 50 666,69 грн. Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 506,67 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 557,33 грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що умовами Територіальної угоди було передбачено відповідні формули розрахунку тарифної ставки (посадового окладу), в той час, як інші нормативні акти локального характеру (регіональна угода, галузева угода, колективний договір) такої формули не містили, а відповідач при нарахуванні заробітної плати позивача цієї формули розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) для нього, як начальника цеху на підприємстві, не врахував.

У жовтні 2017 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» подало касаційну скаргу, в якій просило оскаржене рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилалося на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: конкретні розміри тарифних окладів встановлюються власником або уповноваженим ним органом; у галузевій угоді відсутня формула на яку посилається позивач.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно четвертої статті 97 КЗпП власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про оплату праці», договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

У частині першій статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Суди встановили що відповідно до наказу № 311-к від 31 серпня 2007 року позивач ОСОБА_4 переведений з 01 вересня 2007 року у Теплоелектроцентраль № 1 ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаду начальника зміни котлотурбінного цеху, на якій працював до 31 липня 2015 року. Наказом № 489 від 31 липня 2015 року позивача звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату.

Суд апеляційної інстанції встановив, що наказами ЛМКП «Львівтеплоенерго» по підприємству від 30 жовтня 2009 року № 198, від 21 липня 2010 року № 186, від 23 квітня 2012 року № 150, від 29 квітня 2013 року № 170, від 30 квітня 2014 року № 176, від 27 червня 2014 року № 264 встановлювався розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду, на підставі якої проводилось нарахування заробітної плати працівникам підприємства, розмір якої був меншим від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

05 квітня 2012 року конференцією трудового колективу ЛМКП «Львівтеплоенерго» було прийнято колективний договір на 2012 - 2013 роки, пунктом 16.2 якого передбачено, що розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою (регіональною) угодою (додатки № 3).

Суд апеляційної інстанції встановив, що у жовтні 2012 року було укладено Територіальну угоду між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки. В цій угоді (в додатках № 1, № 6 до тарифної частини угоди) сторонами була визначена формула розрахунку місячної тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт, та формула розрахунку місячного посадового окладу керівників, професіоналів, фахівців, за умовами яких місячна тарифна ставка розраховувалась, як мін.з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт), а місячний посадовий оклад, розраховувався за такою формулою: мін. з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт)* Х (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді).

Суд апеляційної інстанції встановив, що при розрахунку розміру не донарахованої (невиплаченої) заробітної плати за вказаний вище період позивач виходив із формули, передбаченої Територіальною угодою.

Встановивши, що відповідач наказами по підприємству неправомірно зменшував встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати, на основі яких проводив розрахунок мінімальної тарифної ставки і без застосування коефіцієнту співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою розміру мінімальної тарифної ставки для такого робітника, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель