Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 161/13099/15-ц

провадження № 61-33949св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

представники позивача - Бохонкович ВасильЄвгенійович, Лукяненко Костянтин Григорович, Прохоров Ігор Русланович,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2017 року у складі судді Кихтюка Р. М. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 25 травня 2017 року у складі суддів Шевчук Л. Я., Грушицького А. І., Русинчука М. М.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами на загальну суму 27 397 696,58 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нежитлові приміщення з АДРЕСА_1 та які належать відповідачу на праві власності, шляхом визнання права власності на вказане майно за ТОВ «Кей-Колект».

Позов мотивовано тим, що 30 червня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 620 000 швейцарських франків зі сплатою 8,99 відсотків річних за користування кредитом, строком до 25 червня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем 30 червня 2006 року укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано належне на праві власності відповідачу нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення з АДРЕСА_1.

25 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, за яким останній отримав у кредит грошові кошти в сумі 235 000 швейцарських франків зі сплатою 8,49 процентів річних з кінцевим терміном повернення до 25 вересня 2011 року.

Вказаний договір також забезпечений іпотекою зазначеного нерухомого майна за укладеним між сторонами договором від 25 вересня 2006 року.

25 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 378 000 доларів США зі сплатою 12,4 процентів річних з кінцевим терміном повернення до 25 вересня 2017 року.

В забезпечення виконання грошових зобов'язань за цим кредитним договором 25 вересня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку банку вказане вище нерухоме майно.

У зв'язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань щодо погашення заборгованості за кредитними договорами станом на 27 липня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором від 30 червня 2006 року у розмірі 639 202,16 швейцарських франків, що у гривневому еквіваленті складає 14 682 570,77 грн, за кредитним договором від 25 вересня 2006 року - 78 931,29 швейцарських франків, що у гривневому еквіваленті становить 1 813 063,73 грн, за кредитним договором від 25 вересня 2007 року - 493 897,76 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 10 902 062,08 грн.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ТОВ «Кей-Колект» укладено договори факторингу на відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами іпотеки, відповідно до яких до ТОВ «Кей-Колект» перейшло права вимоги за договорами, які були укладені відповідно 30 червня 2006 року, 25 вересня 2006 року та 25 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7

Посилаючись на зазначені обставинами, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на це майно.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 25 травня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що оскільки в іпотечному договорі сторони обумовили позасудовий порядок звернення стягнення на іпотечне майно, то у позивача відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на іпотечне майно в судовому порядку. Позивач, за наявності передбаченої іпотечним договором можливості переходу права власності на предмет іпотеки таким позасудовим способом захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора не скористався, а обраний спосіб захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки не може бути реалізований в судовому порядку на підставі рішення суду.

У касаційній скарзі, поданій у червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Кей-Колект», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно надано оцінку зібраним у справі доказам та неправильно витлумачено постанови Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1625цс16, від 27 квітня 2017 року у справі №6-679цс17. Суди мали відступити від правової позиції Верховного Суду України з відповідним мотивуванням, чого не зробили, чим порушили права ТОВ «Кей-Колект», як учасника судового процесу.

Згідно доводів касаційної скарги договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

В рахунок виконання основного зобов'язання позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку, передбаченому статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «Кей-Колект» на рішення судів першої та апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2018 року справу передано Верховному Суду.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 30 червня 2006 року, 25 вересня 2006 року та 25 вересня 2007 року укладено кредитні договори, зобов'язання за якими забезпечено іпотекою належного відповідачу нерухомого майна - нежитлові приміщення з АДРЕСА_1, переданих в іпотеку банку на підставі відповідних іпотечних договорів.

У зв'язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань щодо погашення заборгованості за кредитними договорами станом на 27 липня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором від 30 червня 2006 року у розмірі 639 202,16 швейцарських франків, що у гривневому еквіваленті складає 14 682 570,77 грн, за кредитним договором від 25 вересня 2006 року - 78 931,29 швейцарських франків, що у гривневому еквіваленті становить 1 813 063,73 грн, за кредитним договором від 25 вереня 2007 року - 493 897,76 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 10 902 062,08 грн.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ТОВ «Кей-Колект» укладено договори факторингу на відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами іпотеки, відповідно до яких до ТОВ «Кей-Колект» перейшло права вимоги за договорами, які були укладені відповідно 30 червня 2006 року, 25 вересня 2006 року та 25 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7

У розділі 5 договорів іпотеки сторони домовилися, що у випадку невиконання (або часткового невиконання) іпотекодавцем своїх зобов'язань перед іпотекодержателем за кредитним договором та/або цим договором іпотеки, предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя. Перехід права власності не потребує додаткового оформлення і сторони погоджуються про те, що застереження про добровільну передачу відображає усі питання по переходу права власності від іпотекодавця, щодо яких сторони мали намір домовитись

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги ТОВ «Кей-Колект» щодо наявності у нього права на задоволення вимог, шляхом визнання права власності на іпотечне майно на підставі застереження в іпотечному договорі колегія суддів виходить з наступного.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК Українине породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, раніше набуте на законних підставах.

Стаття 33 цього Законупередбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (№ 14-38цс18).

За таких обставин, доводи касаційної скарги позивача про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на це майно за рішенням суду спростовуються аналізом наведених вище нормам матеріального права.

Суди попередніх інстанцій, дали належну оцінку зібраним у справі доказам та умовам укладених між сторонами договорів, правильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська