н/п 2-о/490/198/2018 Справа № 490/8629/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі Янкевич В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, заінтересована особа: Миколаївський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, померлої 19.09.2018 року у м. Луганськ Луганської області.

Заявник до судового засідання не зявилася, направила свого адвоката.

Адвокат заявника надала заяву про розгляд справи у її відсутності та позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін.

Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд вважає, що вимоги за заявою підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз.2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно частини 2 ст.317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є дочкою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АВ №352007.

19.09.2018 року ОСОБА_2 померла, про що "Відділом записів актів цивільного стану Кіровського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки" видано свідоцтво про смерть серії І-ВВ №066398, місцем смерті у якому зазначено: "Луганська Народна Республіка, місто Луганськ".

Як вбачається з лікарського свідоцтва про смерть №955 від 19.09.2018 року, зазначена причина смерті ОСОБА_2: тромболія легеневої артерії, тромбофлібіт глибокої вени.

Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за вих. № 15.1-2.7/231 від 11.10.2018 року заявниці відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_2, оскільки предявлено документ, форма якого не відповідає формі, встановленій діючим законодавством.

За такого, отримані заявницею документи не підтверджують факт смерті особи на території України, так як не відповідають вимогам законодавства України з оформлення свідоцтва про смерть.

Згідно ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованій території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованій території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно ч. 1 цього Закону «тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України».

Ст. 4 цього Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав свобод людини і громадянина.

Ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою.

За приписами п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Мінюсту від 18.10.2000 № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 № 1150/13024.

Статтею 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено: «1. Державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі , у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 2. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. 3. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті є недійсними і не створює правових наслідків».

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia») зроблено висновок, що документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватися разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Згідно роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану визначено, що державна реєстрація смерті фізичної особи проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою».

Враховуючи вищевикладене, оцінивши усі докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення заяви, та вважає за можливе встановити факт смерті особи ОСОБА_2, громадянки України, у м. Луганськ Луганської області, Україна.

Відповідно до вимог п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Керуючись ст. ст. 2,5,10,12,258,259,263-265,268,293-294,315,316,319, 430 ППК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України, 19.09.2018 року у м. Луганськ Луганської області, Україна.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Оскарження рішення суду не зупиняє його виконання.

Суддя Черенкова Н.П.