Постанова

Іменем України

04 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 362/7939/15-ц

провадження № 61-16609св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: Приватний нотаріус Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобкова Ірина Олександрівна, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, від імені якої діє представник ОСОБА_8, на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2017 року у складі судді Кравченко Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Березовенко Р. В., Матвієнко Ю. О., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобкова Ірина Олександрівна, ОСОБА_7, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобкова І. О., ОСОБА_7, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та державної реєстрації права власності.

Уточнену позовну заяву мотивовано тим, що 17 вересня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобковою І. О.

У цьому договорі купівлі-продажу зазначено, що ОСОБА_7 належить на праві власності спірна квартира на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2015 року, однак це рішення було скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2015 року.

ОСОБА_4 успадкувала спірну квартиру за заповітом від її власника - ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у зв'язку з чим просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17 вересня 2015 року № НАР 235969, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, і скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2016 року скасовано ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2016 року.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не заявляла вимоги про повернення майна з чужого незаконного володіння, її посилання на положення статті 230 ЦК України про наслідки вчинення правочину під впливом обману не можуть бути підставою для задоволення її вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2017 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_5, як покупець спірної квартири, на час її придбання, тобто станом на 17 вересня 2015 року, не знала і не могла знати, що існують перешкоди правового характеру щодо укладення договору купівлі-продажу квартири, оскільки рішення суду, яким визнано право власності на квартиру за продавцем - ОСОБА_7, було скасовано після укладення даного договору купівлі-продажу. Позивачка не є стороною договору купівлі-продажу, а тому її посилання на статтю 230 ЦК України не можуть бути підставою для задоволення вимог про визнання правочину недійсним.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року, ОСОБА_4, від імені якої діє представник ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що витребувати спірну квартиру у ОСОБА_5 не вбачалось можливим, оскільки остання відчужила її на користь ОСОБА_10 і єдиним способом захисту прав ОСОБА_4 було визнання договору купівлі-продажу від 17 вересня 2015 року недійсним. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або якщо у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

ОСОБА_5 може бути визнана добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким вона набула у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відчужуючи спірну квартиру, ОСОБА_7 не була власником квартири, а тому не мала на це необхідного обсягу цивільних прав, що призвело до порушення майнових прав позивача на спірну квартиру та завдало матеріальних збитків.

У поясненнях (в порядку статті 27 ЦПК України), поданих до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у серпні 2017 року, ОСОБА_4 вказує на лист від 21 липня 2017 року № 13, яким Київська універсальна біржа повідомила, що біржова угода купівлі-продажу нерухомості - квартири АДРЕСА_2 на біржі не укладалася (копію листа додано до пояснень).

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною третьою статті 2 ЦПК України 2004 року, у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 вересня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу № НАР 235969, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобковою І. О.

Відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_3.

У пункті 2 даного договору зазначено, що квартира, яка відчужувалася за цим договором, належала продавцю ОСОБА_7 на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2015 року у справі № 362/2999/15. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 10 серпня 2015 року (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 07, номер запису про право власності: 11025224).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2015 року у справі № 362/2999/15 за позовом ОСОБА_7 до Васильківської міської ради Київської області про визнання дійсною біржової угоди купівлі-продажу нерухомості та визнання права власності на квартиру позов задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири від 27 січня 1998 року № Р.Д. 7920/667, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_13

Визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2015 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Судами першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначено, що оскаржуваний правочин було вчинено 17 вересня 2015 року і під час його посвідчення приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області БобковоюІ. О. встановлено, що право власності продавця зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 10 серпня 2015 року на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2015 року. Це рішення суду було скасоване рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2015 року, тобто вже після укладення оскаржуваного правочину.

Таким чином, ОСОБА_5 відповідно до вимог частини першої статті 388 ЦК України є добросовісним набувачем і зазначені обставини не спростовані ОСОБА_4 належними та допустимими доказами під час розгляду справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається як на підставу для визнання оспорюваного правочину недійсним на відсутність у ОСОБА_7 на момент вчинення правочину повноважень щодо володіння, користування та розпорядження спірною квартирою.

Відповідно до пунктів 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати,власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку ізцим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Норма частини 1 статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Ця правова позиція закріплена у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оскільки позивач не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу квартири і вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння вона не заявляла, то нею невірно обрано передбачений пунктом 2 частини першої статті 16 ЦК Україниспосіб захисту своїх прав, і позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а фактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, від імені якої діє представник ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б.І. Гулько

Д. Д. Луспеник