Справа № 127/6054/18
Провадження № 22-ц/772/1463/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Прокопчук А. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2018 рокуСправа № 127/6054/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Денишенко Т.О., Медяного В.М.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: позивача ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 про розірвання договору, повернення коштів, стягнення пені та стягнення моральної шкоди,

Рішення ухвалила суддя Прокопчук А.В.

Рішення ухвалено об 11.13 год. у м. Вінниці

Повний текст судового рішення складено 4 травня 2018 року,

Встановив:

В березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ФОП ОСОБА_5 про розірвання договору, повернення коштів, стягнення пені та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 серпня 2016 року між ним та ФОП ОСОБА_5 було укладено договір № СQ-2390, згідно якого відповідач зобов'язався організувати роботи по виготовленню та передачі йому у власність ПВХ конструкцій загальною площею 5,12 кв.м. Вартість вікон згідно договору складає 12 250 грн., із яких: 2500 грн. - завдаток та 9750 грн. - борг до передачі у власність.

Він свої зобов'язання за договором виконав, сплативши відповідачу 16 серпня 2016 року 2500 грн. та 17 серпня 2016 року - 9750 грн.

Відповідач свої зобов'язання за договором не виконав та не передав йому у власність виготовлені вікна у встановлений п. 3.2. договору строк, кінцевий термін виконання згідно якого - 1 жовтня 2016 року.

Станом на 12 березня 2018 року акт прийому-передачі виробів підписаний не був і вироби йому не передані, що істотно порушує умови виконання договору та його законні права.

Він звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів, проте це не дало позитивних результатів. В зв'язку з чим він вимушений звернутися до суду із вимогою про розірвання договору, стягнення з відповідача сплачених ним грошових коштів за договором в сумі 12 250 грн., пені відповідно до п. 4.2. договору в розмірі 0,1% від вартості товару за кожен день прострочення передачі товару (за період з 1 жовтня 2016 року по 13 березня 2018 року). Крім того відповідачем йому завдано моральної шкоди, яка полягає у тривалому невиконанні останнім його претензій з відшкодування вартості товару, в зв'язку з чим він вимушений відстоювати свою правоту в суді; йому завдано душевних страждань через неможливість користуватись придбаним майном.

В зв'язку з цим позивач просив розірвати договір № CQ-2390, укладений 16 серпня 2016 року між ним і відповідачем ФОП ОСОБА_5; стягнути з відповідача на його користь сплачені ним грошові кошти в сумі 12250 грн., пеню в сумі 6480,25 грн., моральну шкоду в сумі 2000 грн. та судові витрати: 704,80 грн. сплаченого судового збору та 500 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 про розірвання договору, повернення коштів, стягнення пені і стягнення моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним і необґрунтованим через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні позивач і його представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Відповідач, не надіслав письмового відзиву на апеляційну скаргу. Судова повістка про явку у судове засідання на 10.00 год. 3 жовтня 2018 року надіслана відповідачу за трьома відомими адресами, у тому числі за адресою: АДРЕСА_2, яка була вручена відповідачу 24 липня 2018 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (№ 665, №188).

Будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач у судове засідання не з'явився; будь-яких заяв чи клопотань до суду на надав.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 абзацу 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Отже справа розглядається Апеляційним судом Вінницької області, який діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача і його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 16 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5 укладено договір № CQ-2390, згідно умов якого позивач доручає, а відповідач зобов'язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій, загальна площа яких становить 5,12 кв.м.; замовник зобов'язується оплатити і прийняти готові вироби і роботу відповідно до умов цього договору (а. с. 6).

Вартість виробів згідно договору становить 12 250 грн., із яких: завдаток - 2250 грн. та борг «до передачі у власність» - 9750 грн.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав повністю, сплативши відповідачу 16 серпня 2016 року 2500 грн. та 17 серпня 2016 року 9750 грн. (а. с. 11-12).

Згідно з п. 3.2. договору після виконання п. 3.1. виконавець зобов'язується передати у власність замовника виготовлені конструкції упродовж 28 робочих днів з моменту укладення договору. У разі якщо вироби мають нестандартну комплектацію (ламінація; непрямі кути; шпроси; тонування; арочний гинув і т.п.), термін передачі у власність замовника виготовлених виробів збільшується до 35 робочих днів.

Пунктом 3.5. договору передбачено, що замовник сповіщається про передачу виробів за добу. Замовник зобов'язаний прийняти готові вироби особисто або забезпечити присутність свого представника. У разі якщо передача виробів не була проведена (холостий виїзд) з вини замовника, вартість повторної передачі оплачується замовником і становить 200 грн.

Відповідно до п. 3.9. договору обов'язки виконавця за цим договором вважаються виконаними в повному обсязі після підписання замовником акту прийому-передачі виробів.

Замовник підписує акт прийому-передачі виробів або надає мотивовану відмову від підписання із зазначенням недоробок. В разі не підписання замовником акту прийому-передачі та ненадання мотивованої відмови виконавець має право не передавати виріб у власність замовника (п. 3.10. договору).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що саме позивач не бажає отримати виготовлені вікна та прийняти роботу від відповідача, в зв'язку з чим до даного часу між сторонами не підписаний акт прийому-передачі виробів, а тому відсутні підстави для розірвання договору, укладеного між сторонами, та стягнення з відповідача коштів, сплачених позивачем на виконання умов договору, а також моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам, не підтверджений матеріалами справи та ґрунтується на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно зі ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно положень ч. 1 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 849 ЦК України передбачено, що якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

За правилами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1). Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди, друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2).

По справі встановлено, що на виконання умов договору № CQ-2390 від 16 серпня 2016 року відповідачем ФОП ОСОБА_5 не було передано у власність замовника - позивача ОСОБА_3 виготовлені ПВХ конструкції у встановлений договором (п. 3.2.) строк.

Акт прийому-передачі виробів між сторонами не підписано до даного часу.

Заперечуючи в суді першої інстанції проти позову, відповідач ФОП ОСОБА_5 не надав суду будь-яких доказів виконання ним умов договору (виготовлення виробів) та повідомлення позивача про виготовлення виробу та дату передачі йому таких виробів, що відповідно до п. 3.5. договору є його обов'язком. До суду апеляційної інстанції таких доказів відповідачем також не надано.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що позовні вимоги в частині розірвання договору та повернення сплачених позивачем за договором коштів в сумі 12 250 грн. підлягають до задоволення, оскільки відповідачем істотно порушено умови договору, а саме: порушено термін виготовлення та доставки виробів позивачу, що обумовлено сторонами в договорі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3).

Пунктом 4.2. договору № CQ-2390 від 16 серпня 2016 року передбачено, що у разі невиконання п. 3.2. договору виконавець зобов'язаний виплатити неустойку в розмірі 0,1% від вартості цього договору за кожен робочий день прострочення.

Позивачем нараховано до стягнення з відповідача пеню за період з 1 жовтня 2016 року (кінцевий термін виготовлення та передачі виробів згідно з п. 3.2. договору) до 13 березня 2018 року в сумі 6480,25 грн., яку в зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Разом з тим апеляційний суд вважає, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2000 грн. не підлягає до задоволення за таких обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

В розумінні Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» шкодою, яка підлягає відшкодування споживачу за цим Законом, є завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Звернувшись до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначив, що відповідачем йому завдано моральної шкоди, яка полягає в тривалому невиконанні ним його законних претензій з відшкодування вартості замовлення, що призвело до необхідності відстоювати свою правоту в суді та відповідно - до душевних страждань через неможливість належним чином користуватись замовленим майном.

Проте невиконання робіт за договором щодо виготовлення та передачі виробу не є підставою для відшкодування моральної шкоди згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови укладеного між сторонами договору № CQ-2390 від 16 серпня 2016 року не містять умов про відшкодування моральної шкоди в тих чи інших випадках.

За таких обставин відсутні підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивача.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є, зокрема: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову; розірвання договору № CQ-2390 від 16 серпня 2016 року та стягнення з відповідача на користь позивача коштів, сплачених позивачем за договором, в сумі 12 250 грн. та пені в сумі 6480,25 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як свідчать матеріали справи при подачі позову до суду першої інстанції позивач 16 березня 2018 року сплатив судовий збір в сумі 704,80 грн. (а. с. 1), який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Крім цього позивач просив стягнути з відповідача на його користь 500 грн. витрат на правову допомогу.

На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав копію квитанції ПАТ КБ «Приватбанк» від 5 квітня 2018 року про поповнення карткового рахунку на суму 500 грн. (а. с. 47).

Проте як вбачається із матеріалів справи інтереси позивача в суді першої інстанції представляла ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності від 3 квітня 2018 року (а. с. 48).

Згідно положень статті 137 ЦПК України відшкодуванню підлягають лише витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката.

В матеріалах справи відсутні докази того, що представник позивача за довіреністю ОСОБА_4 є адвокатом, в зв'язку з чим відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2018 скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 про розірвання договору, повернення коштів, стягнення пені і моральної шкоди, задовольнити частково.

Розірвати договір № CQ-2390, укладений 16 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ІПН НОМЕР_1; місце реєстрації: АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2; ІПН НОМЕР_2; місце реєстрації: АДРЕСА_1) кошти, сплачені за договором № CQ-2390 від 16 серпня 2016 року, в сумі 12 250 грн. (дванадцять тисяч двісті п'ятдесят грн.), пеню в сумі 6480,25 грн. (шість тисяч чотириста вісімдесят грн. двадцять п'ять коп.) та судовий збір, сплачений при подачі позову до суду, в сумі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. вісімдесят коп.), а разом - 19 435,05 грн. (дев'ятнадцять тисяч чотириста тридцять п'ять грн. п'ять коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:М.В. Матківська
Судді:Т.О. Денишенко
В.М. Медяний

Повний текст судового рішення складено 8 жовтня 2018 року.