Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 442/59/14-ц

провадження № 61-23526св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 вересня 2017 року у складі судді Хомика А. П. та постанову апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2018 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування виконкому Дрогобицької міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позовну заяву мотивовано тим, що 12 січня 2006 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. До шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син - ОСОБА_6 (після визнання батьківства ОСОБА_5 у 2006 році його прізвище було змінене на «ОСОБА_6»). З народження і до сьогодні син постійно проживає з нею в її квартирі, перебуває на її утриманні. Відповідач з 1999 року постійно проживає в Королівстві Іспанія, в Україну приїжджає 2-3 рази на рік. Відповідач відмовлявся в добровільному порядку брати участь у матеріальному забезпечені сина, тому вона змушена була звернутися до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Незважаючи на те, що рішення суду є обов'язковим, відповідач не виконує його. Під різними приводами він відмовляється брати участь у вихованні сина. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 січня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 їй було відмовлено, попереджено останнього про необхідність змінити ставлення до виховання сина та покладено контроль на орган опіки та піклування Дрогобицької міської ради за невиконання ним батьківських обов'язків. За неодноразовими поданнями Дрогобицької прокуратури «Про усунення порушень вимог СК України» щодо здійснення органом опіки та піклування Дрогобицької міської ради Львівської області контролю за виконанням ОСОБА_5 батьківських прав, Орган опіки зобов'язав відповідача вжити заходів щодо реальної участі у вихованні сина ОСОБА_6 Проте, незважаючи на вимоги суду, органу опіки та піклування за 4 роки, відповідач так і не змінив свого байдужого ставлення до дитини. Відповідач не цікавиться сином, не піклується про його здоров'я, фізичний, духовний розвиток, не спілкується з сином, не відвідує сина, перебуваючи в Україні. Разом з тим, вона ніколи не чинила будь-яких перешкод у спілкуванні відповідача з сином, оскільки впродовж 5 років жодних звернень ні до неї, ні до органів опіки щодо участі у вихованні сина зі сторони відповідача не було. Вважає, що все вищевказане підтверджує, що відповідач свідомо впродовж усіх років життя дитини ухиляється від виконання батьківських обов'язків та свідомо нехтує ними.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_4 просила позбавити ОСОБА_5 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_6., ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення міськрайонного суду мотивовано тим, що підстави для позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а суду не надано доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та свідомого нехтування своїми обов'язками.

Погоджуючись з рішенням міськрайонного суду, апеляційний суд зазначив про те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 стосовно сина ОСОБА_6., ІНФОРМАЦІЯ_1, не буде відповідати найкращим інтересам дитини.

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2018 року, посилаючись на порушенням судом норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилаються на те, що рішення суду першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, не відповідає фактичним обставинам справи, суду не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що відповідач брав участь в утриманні чи вихованні сина, цікавився його життям.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, при цьому, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 150 СК України, яка закріплює обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, а також зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до положень статті 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно зі статтею 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Аналогічні роз'яснення викладені у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав».

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто прав наданих батькам до досягнення їх дитиною повноліття на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу.

ОСОБА_4 не надано суду належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо своєї дитини та винятковості даного випадку, яка б свідчила про наявність підстав для застосування до ОСОБА_5 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітнього сина.

Доводи касаційної скарги вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В.М. Коротун

М.Є. Червинська