Номер провадження 2/754/691/18 Справа №754/5350/17
(повне заочне рішення суду виготовлено 04 жовтня 2018 року)
02 жовтня 2018 року, м. Київ, Деснянський районний суд міста Києва, суддя Грегуль О.В., секретар судового засідання: Дорошенко В.В., справа № 754/5350/17
ОСОБА_2 - відповідач
Вимоги позивача: відшкодування моральної та матеріальної шкоди за навмисне розповсюдження завідомо наклепницької інформації
ОСОБА_3 - представник позивача
У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив його задоволення.
Відповідач у судове засідання не з'явився і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надав, хоча про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи, зворотними поштовими повідомлення.
Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи по суті за відсутності відповідача.
З урахуванням положень ст. ст. 128-131, 223, 280-282 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін по справі для її розгляду по суті заочно за відсутності відповідача.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд у судовому засіданні встановив наступне.
Як вказує позивач у своєму позові, а його представник у судовому засіданні, він не погоджується з поширеною відповідачем інформацією про неякісне лікування відповідача дочкою позивача, шкодою для здоров'я відповідача, повідомленнями про кримінальні правопорушення, погрози під час розгляду справи в Апеляційному суді м. Києва 22.03.2017 року та 14.07.2016 року в присутності свідків.
Згідно зі ст. 277 ЦК України, 1. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 2. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. 4. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. 5. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. 6. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. 7. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Відповідно до п. 16 і п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», 16. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. 17. У порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру. Разом з тим вимоги про спростування інформації, яка, на думку позивача, є недостовірною і порушує його особисті немайнові права, поширена в наданих атестаційній комісії матеріалах (характеристиках, протоколах чи інших документах), можуть розглядатись судом у порядку, передбаченому статтею 277 ЦК. Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами.
Повідомлення відповідачем під час розгляду справи Апеляційному суді м. Києва інформації, яка перевірялась судом під час розгляду справи не є правовою підставою для визнання відомостей недостовірними і такими, що не відповідають дійсності, порушують права, ганьблять честь, гідність, репутацію та визнання цих відомостей наклепом.
Позовні вимоги про зобов'язати відповідача припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, репутації та розповсюдження ганебної і брехливої інформації, ґрунтуються на припущеннях, а тому є недоведеними.
Також суду не надано і судом не здобуто наявності причинного зв'язку між діями відповідача та шкодою, яку як вказує позивач у позові він зазнав.
Будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про наявність неправомірних дій чи бездіяльності з боку відповідача та які б давали правові підстави для висновку про заподіяння позивачу матеріальної і моральної шкоди, позивач зі своїм представником суду не надали і судом таких доказів не здобуто.
За таких обставин, позов не задовольняється.
Оскільки в задоволенні позову відмовляється, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються.
Керуючись ст. ст. 263-265, 280-282 ЦПК України,
Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_2) про відшкодування моральної та матеріальної шкоди за навмисне розповсюдження завідомо наклепницької інформації.
Понесені ОСОБА_1 судові витрати, покласти на ОСОБА_1.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
СУДДЯ: