Постанова

Іменем України

04 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 333/384/17

провадження № 61-7383св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Міністерство оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Кочеткової І. В., у справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що в період з 27 листопада 1962 року по 26 квітня 1982 року ОСОБА_4 проходив військову службу в Збройних силах. Під час проходження служби у період з 1966 року по 1967 рік отримав важке переохолодження, що в подальшому призвело до розвитку хронічної хвороби нирок, хронічного дифузного гломерулонефриту, артеріальної гіпертензії, анемії, ангіопії сітківки обох очей.

Відповідно до довідки до акту огляду Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 10 січня 2014 року серії ААБ № 496521 ОСОБА_4 встановлено І групу інвалідності безстроково, захворювання пов'язані з проходженням військової служби.

Зазначеним ушкодженням здоров'я ОСОБА_4 завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв'язків, позбавленні можливості реалізувати свої звички та бажання, постійних болях та спазмах, перенесених стражданнях. ОСОБА_4 не може вільно пересуватися, відчуває сильний біль, страждає на безсоння, змушений витрачати кошти на відновлення здоров'я. Враховуючи ці обставини, просив суд стягнути з Міністерства оборони України 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У запереченнях на позовну заяву представник Міністерства оборони України зазначив, що ОСОБА_4 не надав суду доказів, які свідчать про обставини отримання інвалідності з вини Міністерства оборони України та наявність моральних страждань внаслідок зазначеного пошкодження здоров'я.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_4 100 000 грн в порядку відшкодування моральної шкоди.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 встановлено І групу інвалідності, що є наслідком отримання захворювань через переохолодження, яке він зазнав під час проходження військової служби, тому має право на відшкодування моральної шкоди, яку має відшкодувати Міністерство оборони України.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 не було надано суду належних і допустимих доказів завдання йому моральної шкоди, яка б підлягала стягненню з Міністерства оборони України.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення безпідставно та необґрунтовано не врахував вимоги статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка передбачає відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і майнової шкоди.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною третьою статті 2 ЦПК України, у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 у період з 27 листопада 1962 року по 26 квітня 1982 року проходив військову службу в лавах Збройних Сил СРСР, під час якої отримав важке переохолодження, що призвело до виникнення захворювань, які в подальшому прогресували.

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК від 10 січня 2014 року серії ААБ № 496521 ОСОБА_4 встановлено І групу інвалідності безстроково, захворювання пов'язані з проходженням військової служби.

Для військовослужбовців (за наявності підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до положень статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до статті 9 «Про військовий обов'язок і військову службу» військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу.

Згідно із статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законодавство, що було чинним на час отримання ОСОБА_4 ушкодження здоров'я, не передбачало положень щодо відшкодування моральної шкоди.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності і при цьому правильно визначити суб'єкт такої відповідальності.

Встановивши, що ОСОБА_4 отримав важке переохолодження, яке стало підставою для встановлення йому першої групи інвалідності, під час проходження військової служби в лавах Збройних Сил СРСР, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що підстави для покладення обов'язку з відшкодування моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке було утворено після отримання позивачем цих травм, відсутні.

Міністерство оборони України не є правонаступником Міністерства оборони СРСР.

Отже вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції належним чином дослідив та дав оцінку поданим сторонами доказам, врахував всі обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д.Д. Луспеник