РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Харечка С.П.,

при секретарі Левчук Д.О.,

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Філонік Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Вимоги обґрунтовує тим, що 04 липня 1990 року він був прийнятий на роботу у Рівненське виробниче об'єднання «Азот» на посаду слюсаря з КВП та А по 3-му розряду. З 28 травня 1991 року по 01 червня 1993 року перебував на військовій службі, у зв'язку з чим був звільнений згідно п. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Згодом, 05 жовтня 1993 року був знову прийнятий на посаду слюсаря у Рівненське державне хімічне підприємство «Азот», яке неодноразово реорганізовувалося, і на даний час є Приватним акціонерним товариством «РІВНЕАЗОТ». У зв'язку з невиконанням Відповідачем як власником (роботодавцем) законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, 19 травня 2017 року ним було подано заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Оскільки в день звільнення - 23 травня 2017 року належний розрахунок із ним проведено не було, з метою захисту своїх законних прав та свобод, він був змушений звернутися до Рівненського міського суду. На підставі винесеного суддею Рівненського міського суду Рівненської області судового наказу від 13 червня 2017 року у справі № 569/9015/17, та в результаті виконання виконавчого провадження Рівненським міським відділом ДВС ГТУЮ у Рівненській області, ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» було виплачено йому відповідну заборгованість по заробітній платі у розмірі 53 935, 76 грн. згідно платіжних доручень № 27099; № 27094; № 27089; № 27084; № 27082 від 05 жовтня 2017 року. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

В судовому засідання позивач вказав, що позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовільнити з підстав викладених у позовній заяві. також просив поновити строк звернення до суду за захистом прав та законних інтересів, обґрунтовуючи тим, що не був обізнаний про строки звернення до суду. На той час доглядав батька, який потребував сторонньої допомоги.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та підтримав поданий суду відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та перевіривши письмові докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Наказом №1409-ВК від 23.05.2017 року позивач був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю.

Суддею Рівненського міського суду Рівненської області винесено судовий наказ від 13 червня 2017 року у справі № 569/9015/17, та в результаті виконання виконавчого провадження Рівненським міським відділом ДВС ГТУЮ у Рівненській області, ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» було виплачено Позивачу відповідну заборгованість по заробітній платі у розмірі 53 935, 76 грн. згідно платіжних доручень № 27099; № 27094; № 27089; № 27084; № 27082 від 05 жовтня 2017 року.

Згідно із ч.ч. 1 і 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у резолютивній частині свого Рішення №4-рп/2012 від 22.02.2012 року постановив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично з ним розрахувався.

Судом також ураховується, що пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудового спору" роз"яснено, що встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Крім того, в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової падати цивільного суду №61-590св17 (справа №446/509/16-ц) від 16.01.2018 року встановлено, що до правовідносин про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом і обчислення такого тримісячного строку має здійснюватися з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

При цьому суд зважає, що під середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні не можна розуміти заробітну плату і ця матеріально-правова категорія не входить в структуру трудової оплати відповідно до Закону України "Про оплату праці". Тобто вона є відповідальністю за несвоєчасну виплату роботодавцем заробітної плати, а тому правила ч. 2 ст. 233 КЗпП України щодо відсутності обмежень у строках для звернення до суду за стягненням заробітної плати на ці правовідносини не поширюються.

Оскільки фактичний розрахунок із позивачем ОСОБА_1 "Рівнеазот" було проведено 05.10.2017 року, тому право на звернення до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло наступного дня з 06.10.2017 року. Перебіг даного строку закінчився 06.01.2018 року (06.10.2017 року + 3 місяці). Натомість позивач звернувся в суд із відповідним позовом 19 червня 2018 року, тобто після пропуску строку на звернення до суду.

Покликання позивача на обставини, що він доглядав батька, який потребував стороннього догляду не підтвердженні жодним доказом, так як і факт, що позивач працював і мав напружений графік роботи.

Подані позивачем, заява від 19.05.2017 року про звільнення з підприємства з посиланнями на норми КЗпП України та заява про видачу судового наказу справа 569/9015/17 від 14.08.2017 року, на підставі якого він отримав заборгованість по заробітній платі - вказує, що позивач мав реальну можливість у тримісячний строк звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Отже, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 поважних причин пропуску не навів, а судом їх здобуто не було.

Хоча позов і є обґрунтованим та підлягав би задоволенню у разі додержання вимог ст. 233 КЗпП України, однак ОСОБА_1 пропущено без поважних причин тримісячний строк, що встановлений законом для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Отже, у задоволенні позовних вимог до відповідача слід відмовити з цих підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за адресою: 33000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1.

Відповідач - Приватне акціонерне товариства «Рівнеазот», , місце знаходження: 33017, м.Рівне, Рівне-17.

Повний текст рішення виготовлено 18 жовтня 2018 року

Суддя: С.П. Харечко