Новоархангельський районний суд Кіровоградської області
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
12.10.2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 жовтня 2018 року Новоархангельський районний суд Кіровоградської області
в складі головуючого: судді - Запорожець О.М.
при секретарі: Лясковській О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Новоархангельськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма «Кочубій» про визнання додаткових договорів недійсними,
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання додаткових договорів №1, до договорів оренди землі за № 101 від 18.06.2007 року та № 005 від 15.01.2008 року недійсними, посилаючись на те, що 19 грудня 2006 року та 5 вересня 2007 року ОСОБА_2 власник двох земельних ділянок з одного боку, і ТОВ «Агрофірма «Кочубій», в особі директора ОСОБА_3, та ОСОБА_4 які діяли на підставі Статуту, з іншого боку, уклали договір оренди землі загальною площею 4,43 га., та 4,35 га., згідно державного акту серія РІ №322688, серія КР №014861 терміном на 10 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області.
18 червня 2007 року та 15.01.2008 року нібито ОСОБА_2 з одного боку, та ТОВ «Агрофірма «Кочубій», в особі директора ОСОБА_4, що діє на підставі статуту, з другого боку, уклали ще й додаткові договори до договорів оренди землі №005 від 09.11.2007 року та № 101 від 18.06.2007 року.
06.10.2014 року ОСОБА_2 помер.
24 червня 2015 року, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач прийняв спадщину за законом, а саме земельні ділянки, площею: 4,43 га. та 4,35 га. в межах згідно з планом розташованої на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які належали спадкодавцеві на підставі державних актів на право приватної власності на землю серія Р1 № 322688, серія КР №914861 виданого Новоархангельською районною державною райдержадміністрацією Кіровоградської області від 30 серпня 2002 року та 20.12.2005 року і перебувають в оренді згідно укладених договорів оренди землі від 19.12.2006 року та 05 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Кочубій» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_4 терміном на 10 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 19 грудня 2016 року та 05 вересня 2017 року закінчився термін дії договорів оренди земельних ділянок.
В серпні 2017 року, позивач звернувся в бухгалтерію ТОВ «Агрофірма «Кочубій» з вирішення питання про те що закінчуються терміни дії договорів оренди земельних ділянок і виявив бажання в подальшому обробляти свої паї власними силами, тобто забрати свої земельні ділянки у орендаря.
В п.1 договорів оренди землі від 19.12.2006 року та 5 вересня 2007 року зазначається, що орендодавець надає, в оренду, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кальниболотської сільської ради, разом з тим орендар ОСОБА_2 належним чином не поінформував і письмову пропозицію укласти з ним додаткові договори №1 до договорів оренди земельних ділянок з ОСОБА_2В не направляв і не укладав, ще при житті він позивачеві нічого про них не повідомляв, про те, що додаткові угоди з керівником ТОВ «Агрофірма «Кочубій» ОСОБА_4 не укладав і не підписував, однак додаткові договори до договорів оренди землі все таки були укладені і оформлені без його відома, яким чином йому не відомо. На руки другого екземпляру додаткових угод до договору йому не надали і він про наявні договори не знав до кінця свого життя.
Додаткові договори № 1 до договорів оренди земельних ділянок знаходились увесь цей час у орендаря поки, позивач не розпочав процедуру виходу із оренди, після смерті ОСОБА_5 де і змушений був витребувати копії екземплярів додаткових договорів в бухгалтерії товариства «Агрофірма «Кочубій» де було йому повідомлено про те, що договори оренди землі продовжені ще на 15 років. Отримавши на руки копії додаткових договорів, позивачем було виявлені підписи ОСОБА_2 недійсним, підписи були поставлені іншою особою.
Тому, позивач вважає, що вищевказані додаткові угоди №1 до договорів оренди земельних ділянок укладені ще на термін 15 років є недійсними і ОСОБА_2 не підписувалися, а підпис був виконаний іншою особою, просив суд визнати недійсними додаткові договори оренди земельних ділянок та стягнути з відповідача судові витрати./а.с.3-5/.
Позивач в судове засідання не зявився, але від його представника надійшла через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, у разі неявки представника відповідача не заперечував проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, проте раніше у часі подав суду відзив на позовну заяву, при цьому вказав, що 19 грудня 2006 року між товариством та позивачем було укладено договір оренди землі згідно якого товариству в користування передавалась земельна ділянка площею 4,43 га (п. 2 Договору 1) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та вирощування с/г культур (п. 15-16 Договору), строком дії на 10 років (п. 8 Договору 1) з дати набрання чинності правочину.
05 вересня 2007 року між Товариством та позивачем було укладено ще один договір оренди землі (надалі Договір 2, при спільному згадуванні Договори, копія документа міститься в матеріалах справи) згідно якого товариству в користування передавалась земельна ділянка площею 4,35 га (п. 2 Договору) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та вирощування с/г культур (п. 15-16 Договору), строком дії на 10 років (п. 8 Договору) з дати набрання чинності правочину.
Відповідно п. 43 договорів вони набирають чинності після підписання сторонами та державної реєстрації.
Реєстрація договору № 1 була проведена Новоархангельським відділом Кіровоградської регіональної філії центру ДЗК, про що в Державному реєстрі вчинено запис за № 401 від 18 червня 2007 року. Враховуючи п. 43 правочину дія договору мала б закінчитись 18 червня 2017 року.
Отже за домовленістю сторін та в відповідності діючого на той час законодавства дія договору 1 мала б припинитись - 18 червня 2017 року, а договору 2- 15 січня 2018 року.
В свою чергу в позовній заяві позивач вказує, що правочини мали б закінчити свою дію 19.12.2016 року та 05.09.2017 року, що не відповідає дійсним обставинам справи, а отже такі твердження є хибними.
В період дії правочинів, за домовленістю (що не суперечить нормам законодавства), сторонами було переглянуто ряд умов та укладено додаткові договори до вчинених раніше правочинів.
Відтак в вересні 2007 року було підписано додатковий договір до договору 1, згідно якого було внесено ряд змін, що стосуються зокрема розміру орендної плати (збільшено відносно умов основного Договору 1), строку дії правочину (збільшено відносно основного Договору 1), змін, що стосуються чинності Договору 1 та кількості його екземплярів.
Також в вересні 2007 року було підписано додатковий договір до Договору 2, згідно якого було також внесено ряд змін, що стосуються розміру орендної плати (збільшено відносно умов основного Договору 2), строку дії правочину (збільшено відносно основного Договору 2), змін, що стосуються чинності договору 2 та кількості його екземплярів.
Враховуючи вимоги закону, зокрема ст. 210 Цивільного кодексу, вказані додаткові договори, враховуючи форму та реєстрацію основних Договорів підлягали державній реєстрації, і тільки після проведення такої реєстрації набирали законної сили та був обовязковими для виконання сторонами.
Державна реєстрація додаткового договору до договору 1 була проведена 06 вересня 2007 року, про що в Державному реєстрі вчинено запис за № 124.
Отже, саме з цієї дати сторони закріпили/прийняли на себе додаткові зобовязання прописані додатковими договорами.
Відповідно до свідоцтва про смерть, датованим 06.10.2014 року 06 жовтня 2014 року орендодавець ОСОБА_2 помер.
Заповітом, вчиненим 08 травня 2014 року ОСОБА_2 розпорядився, що на день смерті все його майно переходить до позивача.
П. 40 укладених договорів визначено, що в разі переходу прав власності на орендовані земельні ділянки до другої особи (що і відбулось в даному випадку) не є підставою для зміни умов або ж розірвання договорів.
Отже на даний час позивач прийняв майно належне покійному ОСОБА_2, в тому числі що стосується і прав та обов'язків по укладеним договорам.
Під час укладення додаткових договорів між товариством та позивачем додержано усіх необхідних вимог чинного законодавства України (зокрема тих, що встановлені ст. 203 ЦКУ).
Так, зміст додаткових угод не суперечить ЦКУ, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, орендодавець мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, а додаткова угода була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею.
Таким чином, не порушуючи вимог чинного законодавства України, між спадкодавцем позивача і товариством був укладено додаткові договори до договорів оренди землі, які на виконання ст. 654 ЦКУ вчинені у такій самій формі, як і договір (письмова форма з подальшою державною реєстрацією), яким було внесено ряд змін. Норма щодо можливості внесення змін, передбачена самими Договорами (п. 36 Договору).
Товариство належним чином виконує умови взятих (в тому числі, що стосується внесених змін) на себе зобовязань, зокрема проводить використання земельної ділянки на умовах та в спосіб передбачений п. 15-17 Договорів. Доказом є відсутність протягом дії правочину, будь-яких, зауважень зі сторони позивача та спадкодавця позивача.
Також належним чином проводиться нарахування та виплата орендної плати в строки та спосіб передбачений умовами договорів.
Крім того, зазначив, що в період дії правочину сторонами неодноразово змінювалися умови правочину, в т.ч. що стосується зміни належної до виплати орендної плати.
Позивач у позовній заяві вказує на те, що жодних додаткових договорів щодо вищезазначених земельних ділянок, спадкодавець позивача не підписував.
Вищезазначені твердження позивача є безпідставні, не підтверджуються жодними доказами, а отже не заслуговують на увагу суду, адже додаткові угоди до договорів оренди землі підписувались самим ОСОБА_2 власноручно, за їх вільним волевиявленням.
Відповідача дивує категорична впевненість позивача з приводу подій, що мали місце 10 (десять) років тому, учасником яких він не був, а також тверда упевненість стосовно відразу обох земельних ділянок (а не тієї чи іншої).
За інформацією позивача померлий повідомляв за життя, що земельні ділянки дійсно передані в оренду відповідачу (даний факт не заперечується), але ніяких документів на продовження договірних відносин не підписував. Це виглядає дивно, адже підписання додаткових угод з діючим орендарем, який належно виконує свої обовязки за договором, - це звична річ в договірних відносинах.
Отже, з викладеного виходить, що зміни до договорів оренди стосовно збільшеної орендної плати померлим все ж таки укладалися принаймні збільшену орендну плату він приймав справно (в тому числі і позивач після отримання спадщини), так як дане положення безапеляційно приймається позивачем.
З наведеного вище зрозуміло, що спадкодавець позивача ще за життя знав про проведені зміни в основні договори оренди та дотримувався їх виконання, а отже доводиться той факт, що сторони знали про прийняті на себе обовязки по зміненому правочину, а відтак товариству незрозуміло, по яким причинам на даний час позивач відмовляється від взятих зобов'язань та вказує про те, що йому не було відомо про вказані правочини.
Зазначив, що не можна вважати доказом, який може мати значення для вирішення справи, свідчення про те, «...що в серпні 2017 року позивач звертався до бухгалтерії ТОВ «Агрофірма «Кочубій» з вирішенням питання про те, що закінчується термін дії договору оренди земельної ділянки і виявив бажання в подальшому обробляти свій пай власними силами...». Вказав, що бухгалтерія ТОВ «Агрофірма «Кочубій» не є виконавчим органом-товариства та не може вирішувати питання/приймати рішення стосовно розірвання договірних відносин.
Натомість товариство стверджує, зокрема даними свідченнями про те, що не отримувало вказаної вище заяви/повідомлення тощо від позивача.
Свідчення позивача, враховуючи наявний спір та відсутність документів на підтвердження цього, на думку товариства є надуманими та сфабрикованими, якими останній намагається надати неіснуючі докази нібито повідомлення орендаря про припинення орендних відносин. Черговий раз наголосив, що позивач не звертався до товариства з подібними пропозиціями/документами, а подібними твердженнями вводить суд в оману.
При цьому звернув увагу суду на ту обставину, що позивач не погоджується лише з однією умовою (пунктом) додаткового договору, стосовно строку дії правочину, при цьому приймаючи інші пункти, внесені до договору. Принаймні позовні вимоги не містять заперечень або ж того факту/вказання, що позивачу не було відомо про інші змінені пункти.
Також якщо звернутись до договору 2, можна зауважити, що останній, на момент нібито звернення позивача, ще діяв (до 15.01.2018 року), а отже і звернення з вимогою повернення земельної ділянки з користування не могли мати законного підґрунтя.
Також п. 8 Договору 2 сторонами правочину визначено, що за домовленістю сторін у разі якщо орендар продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк та на тих самих умовах ,які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням. На дату складання даного відзиву товариство продовжує користуватись земельною ділянкою, а зі сторони позивача на адресу товариства не надходило відповідного повідомлення, а отже договірні відносини (навіть якщо гіпотетично припустити про відсутність укладення будь-яких додатків) продовжують визначатись сторонами та вважаються поновленими.
Також вказав, що позивач, крім власних свідчень, не наводить більше жодних даних/документів/свідчень, які б підтверджували те, що останньому не було відомо про змінені зобов'язання /а.с.39-42/
Крім того, подав суду заяву про застосування строків позовної давності в якій зазначив, що у провадженні Новоархангельського районного суду Кіровоградської області знаходиться цивільна справа № 394/94/18 за позовом ОСОБА_1 (надалі - позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій» (надалі - товариство, відповідач) про визнання додаткових договорів за № 1 від (надалі - додатковий договір, додаткові договори) до договорів оренди землі від 05.09.2007 року та 19.12.2006 року (надалі Договори) недійсними.
Предметом даного спору є додаткові договори, укладені в 2007 році, тобто фактично з дати їх укладення пройшло більше десяти років.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого
цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦК
України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається
на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, що і виконано товариством, шляхом надання відомостей на отримання збільшення відносно основних договорів оренди, плати за користування землею, а також одноразової суми збільшеної орендної плати в 2007 році.
В матеріалах справи не міститься доказів/документів/свідчень тощо (крім власних свідчень
які б підтверджували, той факт що спадкодавцю позивача як власне і самому позивачу не було
відомо про існування додаткових договорів, які є предметом спору, а тому слід вважати, що спадкодавець позивача знав про існування додаткових договорів з моменту їх укладення.
Спірний додатковий договір було укладено в вересні 2007 року, тобто з дати його укладення пройшло більше трьох років (пройшло більше 10 років) передбачених вказаною вище ст. 257 ЦК України.
Не міститься прохання, про поновлення пропущеного строку для можливості звернення
суду і в наданій суду позовній заяві /а.с.78/
У звязку з вищевказаним, відповідно ст. 267 ЦК України, просив суд про застосування строків позовної давності для звернення позивача до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій» про визнання недійсним додаткової угоди до договору оренди землі.
27.04.2017 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу та провадження у справі зупинено /а.с.103-104/.
18.06.2018 року після надходження висновку експертизи провадження у справі відновлено /а.с.113-114/.
Оскільки відповідач в судове засідання не зявився суд дотримуючись положень ст. ст. 224 ч. 4, 280 ЦПК України ухвалив проводити заочний розгляд цивільної справи, при цьому була отримана згода представника позивача.
Дослідивши матеріали справи в сукупності, суд приходить до висновку, що цивільний позов обґрунтований і підлягає задоволенню, а заява про застосування строків не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує на те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
19 грудня 2006 року між ОСОБА_6 (спадкодавцем) та ТОВ «Агрофірма «Кочубій» було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 4,43 га., на строк 10 років. Земельна ділянка в подальшому у тимчасове користування була передана відповідачу /а.с.14-16/.
05 вересня 2007 року між ОСОБА_6 (спадкодавцем) та ТОВ «Агрофірма «Кочубій» було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 4,35 га., на строк 10 років. Земельна ділянка в подальшому у тимчасове користування була передана відповідачу /а.с.10-12/.
Пізніше у часі від імені ОСОБА_2 був укладений додатковий договір № 1 до договору оренди землі № 101 від 18.06.2007 року з ТОВ «Агрофірма «Кочубій» строком на 15 років, який зареєстровано у Новоархангельському відділі Кіровоградської регіональної філії ДП Центру ДЗК при Державному Агентстві земельних ресурсів України 06 вересня 2007 року за № 124 /а.с.19/.
Статтями 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.
Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6 та ст. 627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3 ст. 203 ЦК України, що визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоду встановленої форми.
Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6 ст. 203 ЦК України.
Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.
Ч. 1 ст. 4 ЦПК України, вказує на те, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 82 ЦПК України.
За клопотанням позивача /а.с.95/ ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 27.04.2018 року у справі була призначена судово-почеркознавча експертиза /а.с.103-104/.
Також, згідно з зазначеним висновком підписи від імені ОСОБА_2 у трьох примірниках додаткового договору № 1 до договору оренди землі №101 від 18.06.2007 року, зареєстрованих у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при державному Агентстві земельних ресурсів України», запис у Державному реєстрі земель від 06 вересня 2007 року за №124, які містяться в колонці «Орендодавець» в графі «Підпис_» виконані не самим ОСОБА_2, а іншою особою без наслідування його підпису(ів) /а.с.107-111/.
Відповідачем не надано жодного доказу, який би спростовував висновок експертизи.
Судом не приймається до уваги твердження відповідача, викладене у відзиві на позов, з приводу пропуску позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, оскільки, як вбачається з матеріалів цивільної справи спочатку 19.12.2006 року та 05.09.2007 року між орендодавцем (спадкодавцем) та ТОВ «Агрофірма «Кочубій» було укладено договори оренди землі на строк 10 років, які в подальшому було одноособово 18.06.2007 та 15.01.2008 року пролонговано відповідачем на термін 15 років /а.с.10-12,14-16,18,19/.
Про укладення додаткових договорів позивач дізнався лише влітку 2017 року. Тобто з цього можна зробити висновок, що позивач діяв у межах та у спосіб визначений п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» та керувався тим, що термін дії договорів складає 10 років, а не 15 років, як зазначено в додаткових угодах. З аналізу ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України вбачається, що даного виду правовідносин, що виникли між сторонами застосовується позовна давність тривалістю у три роки, але з часу коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права.
Дефініція строку позовної давності дана у ст. 256 ЦК України, зокрема це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивач не знав та не міг знати про існування додаткових угод, оскільки вони були складені відповідачем одноособово та не вручалась орендодавцю, що на думку суду є порушенням ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі». Отже суд враховуючи наведене вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності. Відповідач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, про те, що позивач був обізнаний в укладанні додаткових угод та, що реєстрація договорів, яка відбулась 06.09.2007 року та 26.01.2008 /а.с.18,19/ здійсненна ним, або іншою уповноваженою позивачем особою, у визначеному законом порядку.
Висновок судово-почеркознавчої експертизи вказує на те, що відповідач на час укладання додаткових угод взагалі зневілював інтересами орендодавця, самостійно уклав та подав їх на реєстрацію при цьому порушивши конституційні права орендодавця на вільне володіння, розпорядження, користування належних йому земельних ділянко (ст. 41 Конституції України). Не заслуговує на увагу твердження відповідача про збільшення розміру орендної плати за користування орендованими земельними ділянками, оскільки ці дії вчинялись відповідачем самостійно, а не так як обумовлено сторонами в основному договорі (п. 36 договору). Тобто це було власним рішенням відповідача, на думку суду з метою заохочення орендодавця, при цьому переслідуючи мету повторно в майбутньому схвалити з ним тотожні правочини. Збільшення орендної плати не може мати привязку до схвалення правочинів позивачем та відрахування з часу її збільшення строку позовної давності.
Також суд відмічає, що відповідач надав суду відомості про виплату грошей (як доказав сплати збільшеної орендної плати), а не орендної плати, як передбачено п. 9 основного договору оренди землі.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Отже, враховуючи викладене а також те, що оспорювані договори орендодавець не підписував, повноваження на це іншій особі не надавав, позивач строк на звернення до суду з даним позовом не пропустив, суд приходить до висновку, що відсутність волевиявлення власника земельних ділянок є підставою для визнання договорів недійсними з моменту їх укладання (ст. ст. 203, 215 ЦК України).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні судові витрати /а.с.1,2,112/.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 14, 16, 18, 20, 31 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 6, 15, 203, 207, 215, 256, 257, 261, 267, 627, 638, 641, 642, 1212 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд -
В задоволенні заяви представника ТОВ «Агрофірма «Кочубій» про застосування строків позовної давності відмовити.
Цивільний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма «Кочубій» про визнання додаткових договорів недійсними задовольнити в повному обсязі.
Визнати недійсним додатковий договір № 1 до договору оренди землі № 005 від 09.11.2007 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ ««Агрофірма» Кочубій» в особі директора ОСОБА_4 терміном на 15 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Визнати недійсним додатковий договір № 1 до договору оренди землі № 101 від 18.06.2007 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ ««Агрофірма» Кочубій» терміном на 15 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Стягнути з ТОВ ««Агрофірма» Кочубій» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 1409 /одна тисяча чотириста девять/ грн. 60 коп.
Стягнути з ТОВ ««Агрофірма» Кочубій» на користь ОСОБА_1 понесенні витрати по оплаті судово-почеркознавчої експертизи в сумі 4290 /чотири тисячі двісті девяносто/ грн.
Ідентифікаційні дані учасників:
ОСОБА_1, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, паспорт громадянина України серії ЕВ № 184645.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій», місцезнаходження вул. Центральна, 82 с. Кальниболота Новоархангельського району Кіровоградської області код юридичної особи в єдиному державному реєстрі підприємств і організацій 33708245.
Рішення може бути оскаржено через Новоархангельський районний суд до Кропивницького Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Копію даного рішення негайно після постановляння направити учасникам справи.

Повний текст рішення виготовлено 16 жовтня 2018 року.

Суддя: