Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 592/9104/17-ц

провадження № 61-15619св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 листопада 2017 року у складі судді Корольової Г. Ю. та постанову апеляційного суду Сумської області від 19 січня 2018 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради, у якому просила відібрати спільну дитину сторін від батька та повернути її за місцем проживання матері.

Позовна заява мотивована тим, що з 27 січня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, у період якого народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 лютого 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина залишилась проживати разом з матір'ю, була влаштована в дитячий садочок «Волошка». У липні 2016 року відповідач забрав з дитячого садочку сина та залишив у себе, чим позбавив її можливості спілкуватися з дитиною.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 квітня 2017 року, яке набрало законної сили, визначено місце проживання малолітнього сина разом з нею. Проте відповідач до цього часу не віддає дитини, утримує її за місцем свого проживання та проживання своїх батьків і в добровільному порядку не бажає передати їй дитину.

Просила ухвалити рішення, яким відібрати у відповідача дитину та передати їй, стягнути судові витрати.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Сумської області від 19 січня 2018 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Відібрано у ОСОБА_5 малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 і повернуто за місцем проживання матері ОСОБА_4, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 листопада 2017 року виправлені описки у рішенні Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 листопада 2017 року.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 квітня 2017 року, яке набрало законної сили, визначено місце проживання малолітнього сина сторін разом із матір'ю і відсутні підстави вважати, що повернення дитини до своєї матері буде негативно впливати або створюватиме реальну небезпеку її фізичному та психологічному стану.

У березні 2018 року ОСОБА_5 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив судові рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відібрання дитини від батька та передання матері суперечитиме її інтересам, що підтверджується висновками психолога.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що з 27 січня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 лютого 2016 року року шлюб між сторонами розірвано. За взаємною згодою батьків їх малолітній син залишився проживати з матір'ю.

З 01 вересня 2016 року дитина проживала з матір'ю і була оформлена до дитячого садочку «Волошка», який відвідувала до 26 вересня 2016 року включно.

У жовтні 2016 року відповідач без погодження з матір'ю примусово забрав дитину і з цього часу син проживає або з ним або з його бабусею (матір'ю відповідача).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2017 року, був вирішений спір між сторонами та визначено місце проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір'ю - ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2017 року без змін.

Після ухвалення рішення про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю відповідач в добровільному порядку сина не повернув, судове рішення не виконав, у зв'язку з чим за даним фактом порушено кримінальне провадження за частиною першою статті 382 КК України.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із частиною першою статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Відповідачем не доведено обставин, на які він посилається заперечуючи проти позову, зокрема, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері, відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 квітня 2017 року, яке набрало законної сили, створює загрозу її життю та здоров'ю або негативно впливатиме на її розвиток.

Оскільки обставин, які перешкоджають повернути дитину матері, або будуть суперечити її інтересам суди не встановили, тому правильним є висновок про задоволення позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з позовом про зміну місця проживання дитини або визначення місця проживання дитини із батьком, ОСОБА_5 не звертався, такі відомості відсутні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Сумської області від 19 січня 2018 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Сумської області від 19 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат