Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 127/17092/15-ц

провадження № 61-19439св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Приватне підприємство «Оскар-С»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2015 року у складі судді Венгрин О. О. та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14 березня 2016 року у складі колегії суддів: Марчук В. С., Матківської М. В., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) 18 липня 2015 року із застосуванням засобів поштового зв'язку звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Приватне підприємство «Оскар-С» (далі - ПП «Оскар-С»), про звернення стягнення на предмет іпотеки, просило в рахунок погашення заборгованості у розмірі 1 821 113, 64 грн за генеральним договором про здійснення кредитування № 050/27-2367 звернути стягнення на предмет іпотеки - будівлю

контрольно-прохідної будки літ. «Б», загальною площею 185, 5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу іпотечного майна ПАТ «Укрсоцбанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою; зобов'язати ОСОБА_3 передати будівлю контрольно-прохідної будки літ. «Б», загальною площею 185, 5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в оперативне управління ПАТ «Укрсоцбанк»; вирішити питання розподілу судових витрат.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 24 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк»

(далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ПП «Оскар-С» укладено генеральний договір № 050/27-237 про здійснення кредитування, за яким кредитор зобов'язався надавати позичальнику грошові кошти у гривнях в межах загального ліміту 700 000, 00 грн, з визначенням конкретних умов кредитування додатковими угодами, які укладалися між сторонами та є невід'ємними частинами договору.

Того ж дня між АКБСР «Укрсоцбанк» та ПП «Оскар-С» укладено додаткову угоду № 050/27-238 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії до генерального договору про здійснення кредитування від 24 липня 2007 року № 050/27-237, згідно з умовами якої позичальнику надано грошові кошти в межах загального ліміту 700 000, 00 грн у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності, на строк до 20 липня 2012 року, зі сплатою 16, 00 % річних.

На забезпечення виконання ПП «Оскар-С» зобов'язання за генеральним договором між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір від 24 липня 2007 року № 050/1-754, предметом якого є будівля контрольно-прохідної будки літ. «Б», загальною площею 185, 50 кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_3

Позичальник умови договору належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 02 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 1 821 113, 64 грн, у зв'язку з чим банк звернувся до суду з позовом, посилаючись як на правові підстави на правила статей 11, 16, 261, 526, 572, 589, 590, 591 Цивільного кодексу України, статей 3, 7, 17, 37, 38, 39

Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2015 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, судом звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 24 липня 2007 року № 050/1-754, укладеним між АКБСР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_3 - будівлю

контрольно-прохідної будки літ. «Б», загальною площею 185, 50 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01 серпня 2006 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л. С., зареєстрованого в реєстрі за № 2414, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 04 серпня 2006 року за реєстровим № 519 в реєстровій книзі № 9, з метою погашення заборгованості ПП «Оскар-С» за генеральним договором про здійснення кредитування від 24 липня 2007 року № 050/27-237, укладеним між АКБСР «Укрсоцбанк» і ПП «Оскар-С», у розмірі 1 821 113, 64 грн станом на 02 липня 2015 року, встановивши початкову ціну реалізації предмета іпотеки в розмірі 2 063 592, 00 грн (згідно з висновком про вартість об'єкта оцінки від 23 листопада 2015 року суб'єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8); визначено спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом продажу, з передачею від ОСОБА_3 ПАТ «Укрсоцбанк» нерухомого майна - будівлі контрольно-прохідної будки літ. «Б», загальною площею 185, 50 кв. м, що у АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що на підставі встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, які відносяться до договірних зобов'язань, зокрема, кредиту, застави (іпотеки), встановив, що права позивача відповідачем порушені, тому вони підлягають захисту. Підстав для застосування позовної давності до вимог позивача, за заявою представника відповідача, не встановлено.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14 березня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення. Апеляційним судом позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково; звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 04 липня 2007 року № 050/1-754 - на будівлю контрольно-прохідної будки літ. «Б», загальною площею 185, 50 кв. м, що розташована у АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, з метою погашення заборгованості ПП «Оскар-С» за генеральним договором про здійснення кредитування від 24 липня 2007 року № 050/27-237 у розмірі 1 821 113, 64 грн станом на 02 липня 2015 року, яка складається з: суми заборгованості за кредитом у розмірі 531 481, 00 грн; суми заборгованості за відсотками - 506 509, 70 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 136 147, 72 грн; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 100 837, 99 грн; суми заборгованості за комісіями у розмірі 100 458, 29 грн; інфляційних витрат за кредитом - 260 425, 69 грн та інфляційних витрат за відсотками - 185 253, 25 грн, встановивши початкову ціну реалізації предмета іпотеки - 2 063 592, 00 грн. Апеляційним судом визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу іпотечного майна ПАТ «Укрсоцбанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу з будь-якою іншою особою на власний розсуд, в порядку, встановленому у статті 38 Закону України «Про іпотеку». В іншій частині вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що суд першої інстанції не врахував у своєму рішенні вимог Закону України «Про іпотеку» та застережень іпотечного договору, не зазначив, шляхом якого продажу необхідно реалізовувати предмет іпотеки, що є порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права. Під час заявлення позовної вимоги про передачу в управління предмета іпотеки позивач не зазначив ні мети цієї передачі, ні її умов, а отже вона задоволенню не підлягає. Суд першої інстанції у рішенні не зазначив, з якою метою має відбутися передача предмета іпотеки та яким чином.

Апеляційний суд врахував доводи заявника про невідповідність способу реалізації предмета іпотеки у рішенні суду вимогам Закону України «Про іпотеку» та умовам іпотечного договору, а також доводи апеляційної скарги про незазначення у рішенні суду першої інстанції складових заборгованості, що суперечить нормі статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Щодо посилання заявника на те, що позивач уже звертався до суду з позовом про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором та не надав беззаперечних доказів того, що ним були проведені усі передбачені законодавством заходи з примусового стягнення заборгованості, то вони визнані безпідставними, оскільки будь-які докази зазначених обставин відсутні у матеріалах справи, не надано доказів і про погашення заборгованості за кредитним договором.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просила скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14 березня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами норм матеріального та процесуального права. Заявник зазначає, що апеляційний суд не взяв до уваги, що сума боргу встановлена фактично не була, оскільки позивач не надав суду обґрунтованого розрахунку суми заборгованості із усіма її складовими. Також заявник посилається на застосування спеціальної позовної давності до пені. На переконання заявника, позов про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним, оскільки банк під час подання позову не виконав правила статей 33 та 35 Закону України «Про іпотеку». Іншим доводом касаційної скарги є те, що суди не перевірили повноваження представника банку, адже довіреність втрачає чинність в момент припинення трудових відносин повіреного з довірителем.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

За правилом статті 388 ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 07 травня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 24 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ПП «Оскар-С» укладено генеральний договір про здійснення кредитування № 050/27-237, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти в межах загального ліміту 700 000, 00 грн у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності, на строк до 20 липня 2012 року, зі сплатою 16, 00 % річних. 24 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ПП «Оскар-С» укладено додаткову угоду № 050/27-238 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії до генерального договору про здійснення кредитування № 050/27-237. Згідно з пунктом 1.1. додаткової угоди погашення кредиту здійснюється згідно з графіком щомісячно, не пізніше 5 числа кожного місяця з лютого 2008 року до червня 2012 року в сумі 12 963, 00 грн, а в липні 2012 року - в сумі 12 961, 00 грн, з кінцевим терміном повернення до 20 липня 2012 року включно на умовах, визначених генеральним договором.

Між АКБСР «Укрсоцбанк» 24 липня 2007 року та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 050/1-754, предметом якого є будівля

контрольно-прохідної будки літ. «Б», загальною площею 158, 50 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01 серпня 2006 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л. С., зареєстрованого в реєстрі за № 2414, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 04 серпня 2006 року за реєстровим № 519 в реєстровій

книзі № 9.

Позичальником ПП «Оскар-С» умови кредитного договору від 24 липня 2007 року № 050/27-237 порушено, внаслідок чого станом на 02 липня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 1 821 113, 64 грн.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував таке.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме

майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зі змісту статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі.

Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України

(далі -Порядок). У розділі другому глави другої Порядку передбачено процедуру нотаріального посвідчення угоди про відчуження предмета іпотеки іпотекодержателем.

Положення згаданих нормативних документів дають підстави для висновку, що всі необхідні дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу іпотечного майна іпотекодержатель здійснює від свого імені, а не від імені іпотекодавців. Закон не передбачає такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як продаж предмета іпотеки від імені іпотекодавця (іпотекодавців).

Правовідношення, у якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, є відношенням представництва, та врегульовано положеннями глави 17 ЦК України.

Враховуючи наведене, вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права ПАТ «Укрсоцбанк» на укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою

особою-покупцем, суперечить вимогам чинного законодавства, умовам укладеного між сторонами іпотечного договору, а тому не підлягають задоволенню.

Такий же правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 643/12106/13-ц (провадження

№ 61-6778цс18), підстав виступити від якого суд касаційної інстанції у цій справі не встановив.

Встановивши істотне порушення норм матеріального права, враховуючи положення частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно із якою суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне вийти за межі доводів касаційної скарги.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення касаційної скарги та ухвалення нового рішення у справі про відмову у задоволенні позову, судовий збір за подання касаційної скарги підлягає стягненню із ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_3 у розмірі 4 384, 80 грн, що сплачений нею.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14 березня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, тертя особа - ПП «Оскар-С», про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 4 384, 80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик