ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 жовтня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7135/18

Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В.О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/155/18

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.

із секретарем судового засідання - Бивалькевич Т.В.

Скаржник - ОСОБА_2

Суб'єкт оскарження - старший державний виконавець Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Літошко Вікторія Миколаївна

Стягувач - ОСОБА_4

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 серпня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність старшого державного виконавця Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Літошко Вікторії Миколаївни, заінтересована особа - ОСОБА_4,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення - 15 серпня 2018 року

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою та просив визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Літошко В.М. з приводу ненадання йому довідки про розмір заборгованості зі сплати аліментів; зобов'язати старшого державного виконавця Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Літошко В.М. обчислити розмір заборгованості зі сплати аліментів та надати відповідну довідку-розрахунок; зобов'язати старшого державного виконавця Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Літошко В.М. зняти арешт з усього майна шляхом винесення відповідної постанови та вчинити всі необхідні для цього дії в порядку, визначеному ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження».

В обґрунтування скарги ОСОБА_2 зазначав, що згідно довідки-розрахунку державного виконавця заборгованість по сплаті аліментів станом на 01 квітня 2018 року складала 28800 грн., яку він повністю погасив 05 травня 2018 року. Скаржник наголошує, що після погашення заборгованості періодичні платежі по аліментам сплачує вчасно і це документально підтверджується наданими копіями квитанцій, а тому вважає, що підстави для накладення арешту на його майно відсутні, проте, арешт з належного йому усього нерухомого майна державним виконавцем не знято дотепер.

Скаржник вказує, що 27 червня 2018 року він подав заяву до державної виконавчої служби про обчислення розміру заборгованості, якщо така наявна, та у разі відсутності заборгованості просив зняти арешт з майна. Проте державним виконавцем зазначені дії не вчинено та не надано жодної відповіді на його заяву, у зв'язку з чим скаржник вважає, що вчинена бездіяльність державного виконавця призвела до того, що все його майно знаходиться під арештом, що унеможливлює укладення кредитного договору на реконструкцію житлового будинку.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 серпня 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про часткове задоволення скарги, а саме: визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Літошко В.М. щодо не вчинення дій відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» та зобов'язати старшого державного виконавця Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Літошко В.М. зняти арешт з майна ОСОБА_2 шляхом винесення відповідної постанови та вчинити всі необхідні для цього дії в порядку, визначеному ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що 16 квітня 2018 року старшим державним виконавцем Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Літошко В.М. винесена постанова про арешт усього майна боржника, ОСОБА_2, у зв'язку із наявністю заборгованості по сплаті аліментів. Проте, як зазначає апелянт 05 травня 2018 р. заборгованість він погасив повністю та згідно довідки-розрахунку станом на 01 серпня 2018 року переплата по аліментам становить 600 грн., тобто борг відсутній.

Як зазначає апелянт, відповідно до вимог ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» після подання апелянтом всіх необхідних документів до державної виконавчої служби на підтвердження відсутності заборгованості і зняття арешту з майна, державним виконавцем не було вчинено жодної дії і бездіяльність державного виконавця унеможливлює скаржникові укладення кредитного договору на реконструкцію житлового будинку.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дійсною причиною погашення ним заборгованості є не зміна ставлення до матеріального утримання своєї дитини, а намагання отримати від держави пільговий кредит. Проте, як стверджує апелянт, такий висновок суду є лише бездоказовим припущенням, а намір отримати від держави пільговий кредит не має жодного відношення до його, ОСОБА_2, ставлення до своєї дитини. Вважає, що судом не взято до уваги той факт, що в матеріалах справи наявні докази сплати поточних платежів по аліментах, що є підставою зняття накладеного арешту на майно.

Апелянт посилається, що судом першої інстанції дана невірна оцінка доказам щодо його доходів за 2017 рік, оскільки до суду була подана податкова декларація платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2017 рік, в якій задекларовано валовий дохід за 2017 рік у розмірі 208773, що підтверджує його стабільний заробіток. Також вважає, що судом не врахована виписка з банківського рахунку за період з 01.04.2018 року по 30.06.2018 рік, відповідно до якої дохід за вказаний період складає 33426,48 грн.

Апелянт посилається на те, що він не знав про арешт майна, оскільки постанова про накладення арешту від 16 квітня 2018 року йому не надсилалась, а заборгованість була сплачена, коли з'явились кошти.

У запереченні на апеляційну скаргу старший державний виконавець Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Літошко В.М. просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 серпня 2018 року - без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано беззаперечних доказів того, що виконання рішення суду про стягнення аліментів може бути забезпечено в іншій спосіб без застосування арешту на майно, а надана ним Податкова декларація платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2017 рік, в якій задекларовано валовий дохід заявника за 2017 рік у розмірі 208773 грн (а.с. 10), не є таким доказом, оскільки наявність цього доходу не було для заявника спонукальним чинником до погашення заборгованості зі сплати аліментів до тих пір, поки суб'єктом оскарження не накладений арешт на усе його майно. За висновком суду надана боржником декларація не підтверджує належний матеріальний стан заявника та наявність у нього стабільного доходу в 2018 році, що має істотне значення для вирішення цієї скарги. Судом першої інстанції зазначено, що скасування арешту з майна надасть заявникові можливість у подальшому ухилятися від сплати аліментів, з огляду на відсутність доказів наявності у боржника стабільного заробітку, достатнього для сплати аліментів.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може, з огляду на таке.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.01.2010 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1200 грн щомісячно, починаючи з 18.11.2009 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі рішення 28.01.2010 року Деснянським районним судом м. Чернігова виданий виконавчий лист № 2-1068/10.

15.04.2016 року старшим державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Чернігівського районного управління юстиції у Чернігівській області винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 50867522 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1068/10 (а.с. 4).

Згідно довідки-розрахунку заборгованості по аліментах по виконавчому листу № 2-1068/10 від 28.01.2010 року заборгованість зі сплати аліментів за два роки складала 28800 грн. (а.с. 17, 18).

05 травня 2018 року ОСОБА_2 була сплачена наявна заборгованість зі сплати аліментів в сумі 28800 грн., що підтверджується випискою по карткового рахунку (а.с. 16).

Як встановлено апеляційним судом, після сплати заборгованості боржник поточні платежі по аліментам сплачує і на день розгляду справи в апеляційному суді заборгованості по сплаті аліментів не існує.

Зазначені обставини в апеляційному суді учасники судового розгляду не спростовували і не заперечували.

Звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, ОСОБА_2 посилався на те, що підстави для продовження арешту його майна відсутні, оскільки заборгованість по сплаті аліментів погашена, а також на те, що періодичні платежі по аліментам сплачує вчасно, що підтверджується наданими копіями квитанцій.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно із ч.2 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника.

В силу статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, крім іншого, погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Аналізуючи наведені норми законодавства, апеляційний суд вважає, що накладення арешту на майно боржника є винятковим заходом обмеження права власності фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 відсутня, натомість наявна переплата в сумі 600 грн., що не оспорюється учасниками справи.

Також учасниками справи не спростовано твердження ОСОБА_2 про систематичну сплату ним періодичних платежів по аліментах.

Отже, прийняті державним виконавцем заходи у вигляді арешту майна боржника втратили свою актуальність та є такими, що порушують право власності заявника на вільне розпорядження своїм майном.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що 27 червня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області із заявою про обчислення розміру його заборгованості (за наявності) зі сплати аліментів станом на дату надання відповіді на заяву та надати відповідну довідку-розрахунок, а також просив зняти арешт з усього майна шляхом винесення відповідної постанови та вчинити всі необхідні для цього дії в порядку, визначеному ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 14).

Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Проте, усупереч положенням закону, державним виконавцем не було вчинено жодної дії після надходження заяви ОСОБА_2 Посилання державного виконавця на наявний у справі лист від 09.07.2018 р. не є підставою відхилення скарги, оскільки старший державний виконавець Літошко В.М. є самостійним суб»єктом у виконавчому провадженні і саме на неї, як на посадову особу, покладений обов»язок здійснювати виконавчі дії, а відтак, саме вона, як посадова особа, мала виносити постанову про зняття арешту з майна боржника та надати заявникові конкретну відповідь на питання, поставлені у адресованій на її ім»я заяві ОСОБА_2

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_2 сплатив заборгованість із сплати періодичних платежів (аліментів), помилковими є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника, накладеного постановою старшого державного виконавця Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 16 квітня 2018 року, а тому, скарга в цій частині підлягає задоволенню.

Зважаючи на сукупність обставин цієї конкретної справи, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність у матеріалах справи належних і допустимих документальних доказів, які б безсумнівно і достовірно підтверджували, що боржник ухилятиметься в подальшому від сплати аліментів. Позиція стягувача стосовно того, що позбавлення ОСОБА_2 можливості використовувати належне йому на праві власності нерухоме майно (три земельні ділянки та житловий будинок), на яке накледний арешт, спонукатиме боржника до сплати аліментів на майбутнє, викликає обгруновані сумніви у колегії суддів як така, що не є належним способом захисту прав стягувача, які натепер повністю відновлені.

Висновки суду першої інстанції про те, що накладений арешт на майно ОСОБА_2 повинен бути збережений з метою запобігання можливого утворення заборгованості з аліментів у майбутньому та що дійсною причиною погашення заявником заборгованості є не зміна ставлення заявника до матеріального утримання своєї дитини, а намагання отримати від держави пільговий кредит є помилковими, оскільки в порядку цивільного судочинства на підставі ст. 15 ЦК України підлягає захисту тільки порушене право.

Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції в частині відмови у визнанні неправомірною відмову державного виконавця Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 09 липня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зняття арешту з належного йому нерухомого майна та в частині відмови у зобов'язанні старшого державного виконавця Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Літошко В.М. розглянути заяву ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна відповідно до положень ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення скарги в цій частині.

В іншій частині в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 серпня 2018 року скасувати.

Скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати неправомірною відмову державного виконавця Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 09 липня 2018 року № 12908/2443 у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зняття арешту з належного йому нерухомого майна.

Зобов'язати старшого державного виконавця Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Літошко Вікторію Миколаївну розглянути заяву ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна відповідно до положень ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження».

У задоволенні іншої частини скарги ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2018 року.