печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2018 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Остапчук Т.В.,

при секретарі Каранда С.Г.

за участю представник позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

3-ї особи Голубнича О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя , посилаючись на що після отримання ухвали Печерського районного суду м.Києва від 26.07.2017р. про накладення арешту на майно ОСОБА_5 вчинив відчуження майна на на користь своєї дружини ОСОБА_6 задля уникнення цивільно-правової відповідальності та невиконання грошового заобов»ячання перед позивачем . Просить визнати недійсним договір від 16.08.2017р. на підставі ст.203 ч.1.5 ЦК України , скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 проти позову заперечувала, посилаючись на те, що не має жодних правових підстав для визнання недійсним договору.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з»явився , про час розгляду повідомлений , суд визнав можливим розглядати в відсутність.

3-тя особа Голубнича О.В. проти позову заперечувала , вказувала на те що відсутні підстави для визнання недійсним договору.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, 3-ї особи , дослідивши письмові матеріали справи, приходить до слідуючого .

Встановлено, що 16.08.2017р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір про поділ майна подружжя , ппосвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. за №1915 .

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У ст. 9 Сімейного кодексу України законодавець закріпив право подружжя на укладення між собою сімейних договорів. При цьому, подружжя може врегулювати свої

відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства

У ч. 1 ст. 65 СК України закріплено принцип розпорядження спільним майном подружжя за взаємною згодою. Також ч. 2 ст. 69 СК України передбачено принцип розподілу майна подружжя за взаємною згодою.

Слід зазначити, що ст. 60 СК України встановлено, що право на майно виникає у обох із подружжя одночасно, у момент набуття

його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім'я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток. Згідно ст. 70 СК такі частки визначаються подружжям при поділі майна і є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В контексті ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За взаємною згодою, у разі необхідності, дружина та чоловік мають право укласти договір поділу нерухомого майна.

Крім того, однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України та згідно роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Також, відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З наведеного можливо зробити висновок про те, що заінтересована особа може визнати правочин недійсним в судовому порядку не в будь-якому випадку, а за наявності доказів на підтвердження того, що цим правочином порушуються його права та законні інтереси.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

В судовому засіданні приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича О.В. показала суду , що відповідачі заздалегідь звернулись для укладення договору , який тільки 16.08.2017р. був посвідчений , даний договір не є договором відчуження майна у розумінні ЦК України , ніякої інформації щодо обтяжень /інших речових прав, що унеможливлювали б укладання договору реєстр не містив.

У зв'язку з викладеним, посилання представника позивача на те, що спірний договір суперечить вимогам закону, вчинений під час дії ухвали Печерського районного суду м.Києва від 26.07.2017р. про накладення арешту на майно , не спрямований на реальнее настання обумовлених ним правових наслідків є безпідставними та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Під час судового розгляду представник позивача не надав жодного доказу на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюванного договору порушень будь-яких прав позивача.

У зв'язку з викладеним, судом встановлено, що договір про поділ майна подружжя укладений відповідно до вимог чинного законодавства України, принципу свободи договору, підстав для визнання його недійсним та порушень прав позивача внаслідок його укладення, не вбачається.

Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що у задоволені позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.6, 203, 215, 510, 512, 516, 627, 628, 638, 655, 656 ЦК України, 12,13,77,79, 81,263,264,27,354, ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Відмовити в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна про визнання недійсним договору.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту до Апеляційного суду м.Києва через Печерський районний суд м.Києва.

Дата складання повного тексту рішення 30.07.2018р.

Суддя Остапчук Т.В.