Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 756/5123/16-ц

провадження № 61-9077 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: Голова Києво-Святошинської районної ради Тигов Олександр Олександрович, Комунальне підприємство «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства», Голова Києво-Святошинської районної ради Київської області Гедульянов Вадим Едуардович,

третя особа - Києво-Святошинська районна рада Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року у складі судді Яценко Н. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до голови

Києво-Святонської районної ради Тигова О. О., Комунального підприємства «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства» (далі - КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства»), голови Києво-Святошинської районної ради Київської області Гедульянов В. Е., третя особа - Києво-Святошинська районна рада Київської області, про визнання незаконним і скасування розпорядження, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що з 03 березня 2012 року він був призначений на посаду генерального директора Комунального підприємства «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального підприємства» (далі - КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального підприємства»).

З 04 грудня 2013 року по 15 грудня 2015 року він перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Рішенням голови Києво-Святошинської районної ради Київської області

від 28 січня 2016 року його звільнено з займаної посади на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України. Цього ж дня його було призначено виконуючим обов'язки головного директора КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства» з 15 лютого

2016 року до призначення генерального директора цього підприємства в установленому законом порядку.

25 березня 2016 року розпорядженням голови Києво-Святошинської районної ради №41-к його звільнено з зазначеної посади на підставі пункту 9

частини першої статті 36 КЗпП України.

Вважає, що його звільнення з посади виконуючого обов'язки головного директора КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства» є незаконним, оскільки діючим законодавством не передбачено такої правової підстави звільнення працівника, як - виробнича необхідність.

У порушення пункту 14.4.53 Положення про постійні комісії районної ради, затвердженого рішенням Києво-Святошинської районної ради Київської області сьомого скликання від 24 листопада 2015 року № 11-02, його звільнення відбулось без вивчення, попереднього розгляду, підготовки висновків та/або рекомендацій постійної комісії з питань земельних відносин, містобудування, капітального будівництва, агропромислового комплексу, охорони навколишнього середовища Києво-Святошинської районної ради Київської області.

Крім того, після його звільнення, як виконуючого обов'язки генерального директора, у порушення пункту 3.1.1 Порядку управління об'єктами спільної власності територіальних громад, сіл, селища, міст Києво-Святошинського району Київської області, затвердженого рішенням Києво-Святошинської районної ради сьомого скликання від 31 березня 2015 року № 485-42, було повторно призначено виконуючого обов'язки КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства».

Вказував на те, що розпорядження про його звільнення не було ним отримано у строки та у порядку, встановленому законодавством, він його отримав на свій запит лише 12 квітня 2016 року.

Крім того, на порушення вимог частини першої статті 116 КЗпП України, в день звільнення не були виплачені усі належні йому суми при звільненні, розрахунок проведено лише 05 квітня 2016 року, а трудова книжка йому не видана взагалі.

Посилаючись на наведене просив визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Києво-Святошинської районної ради сьомого скликання Тигова О. О. від 25 березня 2016 року про його звільнення з посади виконуючого обов'язки КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства», визнати незаконним його звільнення, поновити його на вказаній посаді та стягнути з КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства» середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що як убачається зі змісту розпорядження Києво-Святошинської районної ради Київської області

від 12 лютого 2016 року № 22-к між ОСОБА_1 та Києво-Святошинською районною радою Київської області виникли строкові, обмежені часом, обставиною або подією, трудові правовідносини, що узгоджується з вимогами статті 23 КЗпП України. Позивач перебував у трудових відносинах з

Києво-Святошинською районною радою Київської області, однак зазначений орган залучено до участі у справі як третю особу, тоді як він повинен бути відповідачем у справі.

Нормами діючого законодавства, а також Порядком управління майном спільної сумісної власності територіальних громад, сіл, селища, міст Києво-Святошинського району Київської області, затвердженого рішенням Києво-Святошинської районної ради Київської області 02 вересня 2010 року, не передбачено обов'язковості погодження або надання будь-яких інших висновків певними комісіями районної ради при вирішенні питання про прийняття та звільнення з посади виконуючого обов'язки керівника комунального підприємства.

З урахуванням наведеного, суд вважав недоведеними вимоги позивача про незаконність оспорюваного ним розпорядження та його звільнення, а відтак відсутність підстав для поновлення його на роботі та задоволення решти його позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Оболонського районного суду

м. Києва від 23 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції обгрунтована посиланням на правильність висновку суду першої інстанції про те, що нормами діючого законодавства не встановлено обов'язковості погодження або надання висновків комісією районної ради при вирішенні питань про прийняття та звільнення з посади виконуючого обов'язки керівника комунального підприємства. ОСОБА_1 був призначений виконуючим обов`язки генерального директора КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства» з 15 лютого 2016 року тимчасово, до призначення генерального директора цього підприємства в установленому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що після звільнення позивача не було призначено генерального директора КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства», а знову призначено виконуючого обов'язки генерального директора підприємства, не заслуговують на увагу, оскільки це не порушує прав позивача. Крім того, на час розгляду справи у суді першої інстанції в КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства» призначено генерального директора.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не вирішив питання щодо порушення строків видачі трудової книжки та стягнення з відповідача грошової компенсації за затримку видачі трудової книжки, суд апеляційної інстанції вважав такими, що не заслуговують на увагу, оскільки, позивач не заявляв вимог про стягнення грошової компенсації за несвоєчасну видачу трудової книжки.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листопаді 2017 року, представник

ОСОБА_1 - ОСОБА_2, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що звільнення за пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України, з посиланням на виробничу необхідність допускається виключно у випадках прямо передбачених у законі, тоді як звільнення позивача відбулось з надуманих підстав. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення суди керувались Порядком, який втратив чинність. Звільнення з посади виконуючого обов'язки генерального директора відбулось без відповідного погодження з комісією ради, а висновки судів про те, що Положення про постійні комісії районної ради, затвердженого рішенням Києво-Святошинської районної ради Київської області сьомого скликання від 24 листопада 2015 року № 11-02, до спірних правовідносин не застосовується, є помилковим.

Крім того, після 25 березня 2016 року позивач продовжував працювати на посаді виконуючого обов'язки генерального директора КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства», що підтверджується його підписом на документах, датованих 28 березня

2016 року.

Після звільнення позивача не було призначено генерального директора, а повторно призначено виконуючого обов'язки генерального директора, що не узгоджується з порядком призначення керівника комунального підприємства, визначеного Порядком управління об'єктами спільної сумісної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Києво-Святошинського району Київської області від 31 березня 2015 року.

Наведене, на думку заявника, свідчить про перевищення своїх повноважень головою Києво-Святошинської районної ради Київської області. Крім того, у порушення роз'яснень Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року, перед звільненням позивачу не було запропоновано будь-якої іншої роботи з урахуванням його спеціальності, кваліфікації та досвіду.

Посилався на те, що відповідачем у вказаній справі не потрібно було зазначити Києво-Святошинську районну раду Київської області, оскільки рішення про звільнення позивача приймав її голова, а не рада в особі депутатів шляхом прийняття колегіального рішення.

Також вказував на те, що першої інстанції не дослідив та не взяв до уваги, надані ним додаткові пояснення та, що поза увагою судів залишились його доводи про порушення відповідачем вимог статей 47 та 116 КЗпП України щодо несвоєчасної видачі трудової книжки та строків здійснення з ним повного розрахунку при звільненні.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційної скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 03 березня 2012 року

ОСОБА_1 був призначений на посаду генерального директора КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального підприємства».

З 04 грудня 2013 року по 15 грудня 2015 року позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Рішенням голови Києво-Святошинської районної ради Київської області

від 28 січня 2016 року його звільнено з посади генерального директора

КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального підприємства» на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України.

Розпорядженням голови Києво-Святошинської районної ради сьомого скликання від 12 лютого 2016 року № 22-к ОСОБА_1 призначений виконуючим обов'язки генерального директора КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства» з 15 лютого

2016 року, до призначення генерального директора цього підприємства в установленому законом порядку.

25 березня 2016 року розпорядженням Голови Києво-Святошинської районної ради сьомого скликання Тигова О. О. № 41-к, ОСОБА_1 звільнено з посади виконуючого обов`язки генерального директора Комунального підприємства «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства» за пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку з виробничою необхідністю.

За змістом пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що зі змісту розпорядження Києво-Святошинської районної ради від 12 лютого 2016 року № 22-к, убачається, що між ОСОБА_1 та Києво-Святошинською районної радою виникли строкові, тобто обмежені часом та певною подією трудові відносини.

Так, у вказаному розпорядженні зазначено, що ОСОБА_1 був призначений виконуючим обов'язки генерального директора Києво-Святошинського виробничого управління житлово-комунального господарства, з 15 лютого 2016 року до призначення генерального директора цього підприємства в установленому порядку.

З зазначеного слідує, що призначення позивача виконуючим обов'язки генерального директора комунального підприємства обмежувалось чітко визначеною подією - призначенням генерального директора цього підприємства. Таке призначення було тимчасовим і не визначено в часі, у зв'язку з неможливістю об'єктивно передбачити тривалість процедури погодження та призначення керівника комунального підприємства.

Основи управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селища, міст Києво-Святошинського району Київської області (далі - спільної власності), призначення та звільнення керівників підприємств, установ та організацій, заснованих на спільній власності врегульовано Порядком управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селища, міст Києво-Святошинського району Київської області, затвердженого рішенням ХLІІ сесії Києво-Святошинської районної ради VІ скликання

від 31 березня 2015 року № 485-42-VІ (далі - Порядок).

Пунктом 3.1.1. Порядку передбачено, щопризначення на посаду керівника підприємства, організації та установи /далі - керівник/ здійснюється розпорядженням голови ради на підставі рішення районної ради.

За змістом пункту 3.1.6. Порядку в разі відсутності керівника підприємства, установи, організації головою ради призначається тимчасово виконуючий обов'язки керівника підприємства, організації або установи до призначення керівника, у відповідності до даного Положення.

Ураховуючи, що засновником КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства» є Києво-Святошинська районна рада Київської області, а голова ради у своїй діяльності є підзвітним раді, що узгоджується з вимогами частини сьомої статті 55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», тобто діє не від свого імені, а в своїй особі уособлює Києво-Святошинську районну раду Київської області в частині виконання покладених на нього повноважень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у вказаній справі рада мала бути залучена до участі у справі як відповідач, а не як третя особа.

Щодо обов'язковості погодження або надання висновків комісією районної ради щодо вирішення питання про прийняття та звільнення виконуючого обов'язки керівника комунального підприємства, слід зазначити наступне.

Згідно з частиною п'ятою статті 47 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» постійні комісії попередньо розглядають кандидатури осіб, які пропонуються для обрання, затвердження, призначення або погодження відповідною радою, готують висновки з цих питань.

Приписами пунктів 1.1 та 1.2 статуту КП «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства» встановлено, що зазначене підприємство є комунальним та засноване на базі відокремленої частини майна спільної власності територіальних громад Києво-Святошинського району Київської області, що є районною комунальною власністю і закріплюється за підприємством на праві господарського віддання, підпорядковане Києво-Святошинській районній раді Київської області. Засновником підприємства є Києво-Святошинська районна рада Київської області.

Рішенням Києво-Святошинської районної ради VІІ скликання від 24 листопада 2015 року № 11-02-VІІ затверджено Положення про постійні комісії Києво-Святошинської районної ради VII скликання (далі - Положення), пунктом 14.4.53 якого визначено, що комісія з питань земельних відносин, містобудування, капітального будівництва, агропромислового комплексу, охорони навколишнього середовища та екології готує висновки та/або рекомендації з наступних питань, які належать до повноважень Ради, зокрема погодження призначення і звільнення керівників підприємств, установ, що перебувають в управлінні Ради та здійснюють діяльність у сфері поводження з відходами, охорони довкілля та раціонального використання природних ресурсів.

Разом з тим, Положенням не передбачено обов'язковість погодження постійною комісією ради призначення і звільнення виконуючого обов'язки керівника комунального підприємства, з огляду на тимчасовість виконання таких обов'язків, до призначення керівника.

Документом, що регламентує порядок тимчасового замісництва є роз'яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня

1965 року N 30/39 «Про порядок оплати тимчасового заступництва»

(далі - Роз'яснення), відповідно до якого тимчасовим заступництвом вважається виконання службових обов'язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю

(абзац 1 пункти1).

Зазначене роз'яснення є чинними відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року № 1545-ХП, згідно з якою до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Ураховуючи, що будь-яким іншим нормативно-правовим актом не викладено поняття та правової природи «виконуючий обов'язки» слід виходити із заначеного визначення, яке за своєю суттю полягає у тому, що призначення особи на посаду тимчасово виконуючого обов'язки, зумовлено певною необхідністю, що виникає у зв'язку з певними виробничими обставинами.

З огляду на наведене посилання в касаційній скарзі на те, що звільнення відбулось з надуманих підстав (виробнича необхідність) є безпідставним, оскільки звільнення з посади виконуючого обов'язки може бути наслідком припинення обставин, які роботодавець вважав виробничою необхідністю, яка виникла після звільнення 12 лютого 2016 року ОСОБА_1 з посади генерального директора, відсутності кандидатури на вільну посаду, чи певними проблемами з погодженням такої кандидатури.

Позивач не заявляв вимог про стягнення грошової компенсації за час затримки видачі трудової книжки, та порушення строків розрахунку при звільненні, а тому ці вимоги не були предметом перевірки судів попередніх інстанцій.

Не заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги про те, що у порушення роз'яснень Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року перед звільненням позивачеві не було запропоновано будь-якої іншої роботи з урахуванням його спеціальності, кваліфікації та досвіду, оскільки розпорядженням Києво-Свтошинської ради сьомого скликання від 12 лютого 2016 року чітко визначено період дії договору, обмежений вказівкою на настання певної події. При цьому вказане роз'яснення стосується осіб, які мають намір зайняти посаду, обов'язки за якою на них тимчасово покладено, а не ті категорії осіб, які обіймають посаду у зв'язку з виробничою необхідністю та на термін, закінчення якого пов'язане з настання чітко визначеної події (обставини).

Не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій також і посилання в касаційній скарзі на те, що після звільнення, ОСОБА_1 фактично продовжував виконувати свої повноваження, що підтверджується підписом на наказах, датованих 28 березня 2016 року, оскільки такі накази приймались ним з власної ініціативи, без погодження з Києво-Святошинської районною радою Київської області, а тому вони не мають правового значення при вирішенні зазначеного спору.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи зазначену справу, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, та ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального та процесуального права, а тому відповідно до статті 410 ЦПК України касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик