Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 643/21674/13-ц

провадження № 61-8520зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Попович О. В., Завгородньої І. М., Писаної Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ «АБ «Укргазбанк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова С. І., про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2 644 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних строком до 25 грудня 2012 року.

На забезпечення виконання цього кредитного договору між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 09 червня 2008 року укладений договір іпотеки № 16/08-Б, за умовами якого в іпотеку банку передано будинок АДРЕСА_1.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року в розмірі 1 664 543 грн 02 коп. та 2 630 252,33 доларів США.

Крім того, заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року договір іпотеки від 09 червня 2008 року № 16/08-Б визнано недійсним та виключено з Державного реєстру іпотек відповідний запис про іпотеку.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року скасоване, запис про заборону відчуження об'єкта нерухомого майна поновлено.

На підставі договору купівлі-продажу від 07 травня 2012 року власником квартири АДРЕСА_1 став ОСОБА_1

Посилаючись на те, що до теперішнього часу заборгованість за кредитним договором не погашена, ПАТ «АБ «Укргазбанк» просило в рахунок погашення заборгованості у розмірі 3 664 801,99 доларів США та пені в розмірі 23 800 945 грн 13 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_1, який відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» набув статус іпотекодавця за іпотечним договором від 09 червня 2008 року.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 липня 2014 року позов ПАТ «АБ «Укргазбанк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором від 26 грудня 2007 року № 20 у розмірі 3 664 801,99 доларів США та пені у розмірі 23 800 945 грн 13 коп. на користь ПАТ «АБ «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «АБ «Укргазбанк» за договором іпотеки від 09 червня 2008 року № 16/08-Б звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. 07 травня 2012 року за реєстровим № 1269, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог цього Закону та статті 39 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною продажу предмета іпотеки у розмірі 90 % від вартості предмета іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності, але не нижчої за звичайні ціни на цей вид майна.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2016 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 липня 2014 року змінено, доповнено резолютивну частину рішення суду першої інстанції в частині порядку звернення стягнення на нерухоме майно. Зазначено, що звернення стягнення на нерухоме майно проводиться шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, у розмірі 688 100 грн, але не нижчої за звичайні ціни на цей вид майна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 липня 2014 року, в його незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2016 року залишено без змін.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року.

У заяві ОСОБА_1 просить скасувати зазначене вище рішення суду касаційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 23 Закону України «Про іпотеку», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_1 посилався на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року у справі № 643/10559/13 (провадження № 6-723св15) та постанову Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-639ц15.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів дійшла висновку, що заява задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 353 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 і 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За змістом статті 360-5 ЦПК України 2004 року суд відмовляє у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 26 грудня 2007 року між ВАТ «АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ «АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2 644 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних строком до 25 грудня 2012 року.

На забезпечення виконання кредитного договору 09 червня 2009 року між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали в іпотеку банку належний їм на праві власності будинок АДРЕСА_1.

Відомості про іпотеку були внесені до Державного реєстру іпотек та накладено заборону на відчуження нерухомого майна.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року вказаний договір іпотеки визнано недійсним, запис про іпотеку виключено з Державного реєстру іпотек.

Зазначене рішення суду було скасоване рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року, запис про заборону відчуження об'єкта нерухомого майна поновлено.

Проте під час чинності заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відчужили квартиру АДРЕСА_1.

На момент розгляду справи власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 травня 2012 року став ОСОБА_1

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року на користь банку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 664 543 грн 02 коп. та 2 630 252,33 доларів США.

Встановлено, що вказане рішення суду на час розгляду цієї справи боржниками не виконане.

Згідно з наданим ПАТ «АБ «Укргазбанк» розрахунком розмір заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 28 серпня 2007 року станом на 01 червня 2013 року складає 3 664 801,99 доларів США та 23 800 945 грн 13 коп.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Задовольняючи позов ПАТ «АБ «Укргазбанк, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з переходом права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до ОСОБА_1 останній набув статус іпотекодавця, а отже, має всі його права та несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Тому банк має право на задоволення всієї суми боргових вимог за рахунок спірної квартири шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону та статті 39 Закону України «Про іпотеку». При цьому суд першої інстанції зазначив, що спірна квартира може бути реалізована за ціною, встановленою на підставі її оцінки суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд фактично погодився з висновками районного суду про наявність правових підстав для задоволення позову, однак зазначив, що початкова ціна предмета іпотеки має бути визначена відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку», а саме на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, у розмірі 688 100 грн.

З указаними висновками погодився і суд касаційної інстанції.

Аналізуючи доводи заяви про перегляд судового рішення, колегія суддів звертає увагу на таке.

Пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року передбачено, що підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року у справі № 643/10559/13 за позовом ПАТ «Укргазбанк» до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Н. В., про звернення стягнення на предмет іпотеки (провадження № 6-723ск15) суд касаційної інстанції зазначив, що під час переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_5 ця квартира предметом іпотеки не була.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову банку, суди не звернули уваги, що за таких обставин у суду не було передбачених законом підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить новому власнику.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-639цс15 за позовом ПАТ «АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Маслак Н. В., про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ПАТ «АБ «Укргазбанк» про визнання правовідносин припиненими зроблено висновок, що у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису, а тому відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» статус іпотекодавця за іпотечним договором поширюється на ОСОБА_7 як нового власника квартири. Водночас судами попередніх інстанцій під час ухвалення рішень про задоволення позову та звернення стягнення на предмет іпотеки на окрему квартиру не враховано, що відповідно до договору іпотеки від 09 червня 2008 року № 16/08-Б предметом іпотеки є будинок АДРЕСА_1 у цілому, в якому знаходиться спірна квартира. Оскільки вартість предмета іпотеки визначена у договорі на весь будинок, апеляційний суд, звертаючи стягнення на його частину, не встановив співвідношення ціни цієї частини до всього будинку і неправильно застосував положення статті 23 Закону України «Про іпотеку», тому що не врахував вимоги частини третьої і четвертої статті 5 указаного закону.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-639цс15 не є прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки Верховний Суд України скасував судові рішення в частині задоволення позовних вимог ПАТ «АБ «Укргазбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та направив справу на новий розгляд до апеляційного суду. Тобто спір по суті у цій справі вирішений Верховним Судом України не був.

Разом з тим, з аналізу змісту вказаної постанови вбачається, що підставою для направлення справи на новий розгляд стало неврахування судами співвідношення вартості спірної квартири до житлового будинку в цілому, що є предметом іпотеки. Щодо збереження за спірним майном статусу «предмета іпотеки», незважаючи на відсутність таких відомостей на момент його придбання, колегія суддів вважала, що у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, постановою Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2026цс15) скасовано (разом із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій), справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У цій постанові Верховний Суд України підтримав позицію щодо статусу іпотечного майна, яка є аналогічною до викладеної вище.

Таким чином, за результатами оцінки змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не встановлено неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки у справі, яка переглядається, судом встановлено, що при переході права власності на спірну квартиру, яка була предметом іпотеки, на нового власника поширюється статус іпотекодавця з відповідними правами і обов'язками відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Отже, порівняння наданих судових рішень з оскаржуваним судовим рішенням не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на те, що зазначені обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк