ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Пруднікової П.М., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

13 грудня 2017 року представник позивача звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним, мотивуючи вимоги тим, що 27.07.2017 представник позивача дізнався з Єдиного реєстру судових рішень про існування рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19.07.2017 по справі №381/2431/17 в якому зазначено про укладання договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_4В на суму 44000 доларів США, що на день укладення договору за курсом Національного банку України становить в еквіваленті 1192840,00 грн. Відповідно до вищевказаного договору кінцевий час повернення грошових коштів зазначено до 05.07.2017. Той факт, що згідно листа з порталу Судової влади України: відомості про справу Фастівський міськрайонний суд Київської області, зазначено дата реєстрації: 05.07.2017; сторони у справі: позивач ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_4; суть спору: про стягнення суми боргу за договором позики. З Єдиного реєстру судових рішень представник позивача ознайомився з ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2017, в якій зазначено: «позовна заява передана до провадження судді 05.07.2017, ухвалено відкрити провадження у справі за позовною заявою Особа 1 до Особи 2 про стягнення суми боргу за договором позики» та з ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2017 в якій зазначено: «заяву Особи 1 про забезпечення позову задовольнити». Виходячи з офіційних відомостей про справу №381/2431/17 із сайта суду та ухвали про відкриття провадження від 06.07.2017, уже 05.07.2017 судом реєструється позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_4, тобто у кінцевий термін повернення боргу, а саме 05.07.2017 року. Представник позивача зазначає, що з неймовірно коротким терміном розглядається справа і приймається рішення, а саме до уваги суду застосовується та береться до уваги визнання відповідачем позову, що в свою чергу є не що іншим як незаконна неправомірна домовленість сторін даної цивільної справи з метою уникнення та невиконання іншого зобовязання. А тому з вищевикладених фактів можна зробити висновок, що договір позики від 05.07.2017 є недійсним так як вони заперечують його дійсність та правові наміри і наслідки укладення даного договору позики з ціллю і метою уникнути виконання іншого зобовязання, а саме договору позики №1 від 29.03.2017 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також вважає договір позики від 05.04.2017 укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підробленим.

На підставі викладеного просять суд визнати договір позики від 05.04.2017 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 недійним та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

30.01.2018 відповідачем ОСОБА_5 до суду надісланий відзив на позовну заяву, відповідно до якого він заперечує проти позову у повному обсязі, вважає його необґрунтованим та безпідставним. Так, 05.04.2017 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, у відповідності до вказаного договору ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_5 грошову суму в розмірі 44000 доларів США, що на день укладення договору за курсом Національного банку України становить в еквіваленті 1192840,00 грн. Оскільки ОСОБА_4 не повернула йому суму позики, не сплативши визначені договором платежі ні 05.05.2017, ні 05.06.2017, він змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. 19.07.2017 Фастівським міськрайонним судом Київської області було прийнято рішення по справі №381/2431/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики, яким позов задоволено повністю. Також зазначає, що позивач ОСОБА_3 не є ні стороною оскаржуваного договору, ні особою, права та законні інтереси якого порушені укладанням та виконанням оскаржуваного ним договору позики. Фактично, позов ОСОБА_3 зводиться до надуманих та нічим не підтверджених висновків, які позивач зробив, виходячи із руху судової справи №381/2431/17, а позовна заява не містить жодного обґрунтування заявлених позовних вимог, обставин та правових підстав позову.

02.03.2018 представником відповідача ОСОБА_4 до суду надісланий відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені в даному позові є необґрунтованими та незаконними. Так, 05.04.2017 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, у відповідності до вказаного договору ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_5 грошову суму в розмірі 44000 доларів США, що на день укладення договору за курсом Національного банку України становить в еквіваленті 1192840,00 грн. Однак, ОСОБА_4 не змогла повернути отриману суму позики, у тому числі, сплатити щомісячні платежі, визначені договором, а тому на день подання ОСОБА_5 позовної заяви до суду дійсно допустила прострочення погашення боргу. У звязку із цим ОСОБА_4 надала до суду письмову заяву про визнання позову, а також підтвердила в судовому засіданні факт укладення договору позики з ОСОБА_5, отримання від нього коштів за договором у повному обсязі, а також наявності боргу та прострочення сплати щомісячних платежів, передбачених договором, як на момент подачі позовної заяви, так і на момент розгляду справи судом. У звязку з цим Фастівський міськрайонний суд Київської області при розгляді справи №381/2431/17 дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позову ОСОБА_5 Також позивач заявляє про наявність у ОСОБА_4 боргу перед ОСОБА_3 згідно договору позики №1, укладеного між ними 29.03.2017, в сумі 24150 доларів США 00 центів, проте вказані правовідносини є предметом розгляду по іншій цивільній справі, а саме - 758/8018/17, що розглядається Подільським районним судом м. Києва і не мають жодного стосунку до договору позики, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Крім того, рішення по вказаній справі на даний момент не прийнято, жодних обставин не встановлено, а відповідачем ОСОБА_4 подано зустрічну позовну заяву щодо визнання вказаного договору позики недійсним. Крім того, позивач зазначає про те, що вважає договір позики, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, підробленим, при цьому жодним чином не обґрунтовує таку думку та не роз'яснює, що він має на увазі під таким визначенням, оскільки під підробленням документа розуміється як повне виготовлення сфальсифікованого документа, так і часткову фальсифікацію змісту справжнього документа. Також у прохальній частині представник позивача просить визнати договір позики від 05 квітня 2017 року недійсним на підставі ч. 3 ст. 215 ЦК України, якою передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Водночас, в позовній заяві представника ОСОБА_3 немає жодної інформації щодо того, які саме майнові інтереси наявні в оспорюваному договорі позики, укладеного між відповідачами, а також не наведено конкретних фактів порушення його майнових прав та інтересів.

09 січня 2018 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 05 березня 2018 року заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення доказів задоволено.

Ухвалою суду від 29 травня 2018 року клопотання представника позивача про забезпечення доказів задоволено, призначено по справі судово-технічну експертизу.

Ухвалою суду від 22 серпня 2018 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 10 вересня 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача надав пояснення, аналогічні викиданим в позові, просив вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4, яка в ході розгляду справи була уповноважена також відповідачем ОСОБА_5 на представництво його інтересів в суді, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 05.04.2017 між ОСОБА_4 (позичальник) та ОСОБА_5 (позикодавець) укладено Договір позики, за яким позикодавець надає позичальнику у позику грошові кошти в розмірі 44000,00 доларів США, що на день укладення договору за курсом Національного банку України становить в еквіваленті 1192840,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у п. 1 даного Договору борг до 04.07.2017 року, шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі: 3.1. - 400000,00 грн. до 05.05.2017; 3.2. - 400000,00 грн. до 05.06.2017; 3.3. - 392840,00 грн. до 05.07.2017 включно /а.с.5/.

Відповідно до Акта приймання - передачі документів від 05.04.2017 (Додаток №1 до Договору позики від 05.04.2017), ОСОБА_4 передала ОСОБА_6 документи, а саме: оригінал договору купівлі-продажу земельної ділянки пл. 0,0595; нотаріальну копію державного акта на право власності на земельну ділянку; технічний паспорт на будівлю, що знаходиться на земельній ділянці; рішення Виконавчого комітету Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області про присвоєння поштової адреси земельної ділянки /а.с.7/.

Статтями 12,81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивач підставою для визнання договору позики недійсним вказує на фіктивність, а саме на те, що вищезазначений договір був укладений з метою уникнення виконання іншого зобовязання за договором позики №1 від 29.03.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за яким позикодавець надає позичальнику у позику грошові кошти в розмірі 24150,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позику в вищезазначеному розмірі позикодавцю, в терміни та на умовах, передбачених цим договором /а.с.10/.

Згідно ч. 1ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передання предмета договору на підставі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку.

Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі.

Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 234ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.

Таким чином, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.

Судом встановлено, що рішенням від 19.07.2017 Фастівського міськрайонного суду Київської області справа 381/2431/17 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 1192840 (один мільйон сто девяносто дві тисячі вісімсот сорок) грн. 00 коп., та судовий збір в розмірі 8000,00 грн.

Зі змісту рішення вбачається, що ОСОБА_4 позовні вимоги визнала та суду пояснила, що дійсно вона взяла в борг у позивача вказані кошти і не заперечує їх повернути /а.с.8/.

Згідно ухвали Апеляційного суду Київської області від 07.12.2017, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19.07.2017 залишено без змін /а.с.88-90/.

Згідно з практикою Європейського Суду одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії».

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Таким чином, ставлячи під сумнів правомірність отримання ОСОБА_5 позичених ОСОБА_4 грошових коштів, передання яких встановлено рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19.07.2017, відбувається порушення принципу юридичної визначеності, що суперечить прецедентній практиці Європейського Суду.

Суд зазначає, що під поняття «майно», як в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції так і національного законодавства, беззаперечно підпадають грошові кошти.

Таким чином, встановивши відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19.07.2017, що на виконання оскаржуваного договору позики ОСОБА_4 були передані грошові кошти, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що договір позики не суперечать вимогам Цивільного законодавства, ст. ст.203,215 ЦК України, юридичні наслідки після укладення договору досягнуті, а позивачем в свою чергу не доведено, що вищезазначений договір укладено фіктивно, не доведено наявність умислу сторін правочину та вчинення без наміру створення правових наслідків.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Обґрунтовуючи свої вимоги, представник позивача вказував на відсутність у ОСОБА_4 коштів у розмірі, який вказаний у спірному правочині, однак належними та допустимими доказами це не підтвердив, клопотань про витребування інформації від компетентних органів про встановлення фінансового стану (отриманих доходів, наявності майна та ін.) ОСОБА_4 не заявляв, а за приписами частини четвертої статті 12 ЦПК України (змагальність сторін) кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, заперечуючи проти дійсності фактичного отримання грошових коштів ОСОБА_5 від ОСОБА_7 в сумі 44000 дол.США, представник позивача заявив клопотання про проведення судової технічної експертизи документа (договору позики та акта приймання передачі документів) з метою встановлення часу її написання.

Ухвалою суду від 29.05.2018 було призначено у справі судову технічну експертизу договору позики від 05.04.2017 року та акту приймання передачі документів від 05.04.2017 року.

Відповідно до клопотання Київського науково-дослідного інституту судових експертиз повідомлено про необхідність надання оригіналів досліджуваних документів /а.с.132-134/, у звязку з чим ухвалою від 22.08.2018 року провадження по справі поновлено.

Під час розгляду справи представник відповідача ОСОБА_4 неодноразово наголошувала на тому, що у її довірителя відсутні оригінали договору позики від 05.04.2017 року та акту приймання передачі документів від 05.04.2017 року, вони були знищені у звязку з їх неуважливістю після розгляду в судовому порядку спору про стягнення сум за цим договором, а обовязку зберігати оригінали цих документів на неї не покладено ані законом, ані договором.

Аналогічні пояснення щодо відсутності оригіналів документів надала також представник відповідача ОСОБА_5 зазначивши, що оригінали документів були передані ОСОБА_4, яка вважаючи зобовязання виконаним, знищила їх.

Наведене, на думку представника відповідача, свідчить про ухилення відповідачів від участі у експертизі, тому в силу ст.109 ЦПК України підлягає визнанню факт укладання договору позики від 05.04.2017 року та акту приймання передачі документів від 05.04.2017 року після 05.04.2017 року.

Суд з цього приводу зазначає, що стаття 109 ЦПК України встановлює спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. У разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12.06.2009 р. "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" застосування таких наслідків можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі.

Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи, яку призначив суд: неподання експертам необхідних матеріалів або документів, які є в особи; відмова надати зразки для дослідження; недопущення до приміщень або майна, яке підлягає дослідженню, тощо.

Таким чином, визнання факту, для з'ясування якого призначалася експертиза, або відмова у визнанні цього факту здійснюється судом в судовому засіданні з урахуванням оцінки доказів, аналізу правової позиції цієї особи та того результату, якого вона домагається.

Фактично суд виходить з припущення, що особа ухиляється від участі в експертизі, оскільки побоюється її результатів, а тому визнає факт, який треба було встановити експертизою, доведеним.

При цьому, ухилення особи від подання експертам необхідних матеріалів ще не є безумовною підставою для визнання або відмови у визнанні судом факту, для з'ясування якого була призначена експертиза. Це питання вирішується судом в кожному конкретному випадку в залежності від того, яка сторона, через які причини не подала експертам необхідних матеріалів, а також яке значення має для неї висновок експерта, беручи до уваги всі докази, що є у справі в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача ОСОБА_4 ще при вирішенні питання про призначення експертизи зазначала про відсутність як у ОСОБА_4, так і у ОСОБА_5 оригіналів документів у звязку з їх знищенням.

Таким чином, відсутність документів не можна ототожнювати з ухиленням від їх надання, оскільки у останньому випадку такі документи є в наявності у особи, яка через субєктивні обставини умисно їх не надає, а у першому випадку відсутність документів унеможливлює їх надання.

Дійсно, договір позики від 05.04.2017 року не містив застережень, яке б зобовязувало сторони зберігати оригінал договору після виконання зобовязань за ним, що в свою чергу свідчить про відсутність будь-якого умислу на знищення оригіналів документів.

З наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнанню факту укладання договору позики від 05.04.2017 року та акту приймання передачі документів від 05.04.2017 року після 05.04.2017 року.

Крім того, позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів у зв'язку з укладання оскаржуваного договору позики, виходячи з наступного.

Як зазначалось, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (стаття 215 ЦК України).

З огляду на зазначене та відповідно до статей15,16 ЦК України, а також статей 1, 3-5, 265 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Як розтлумачив Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 01 грудня 2004 року за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об'єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Як встановив суд, ОСОБА_8 не має обґрунтованої юридичної заінтересованості у визнанні недійсним договору позики, оскільки у разі задоволення позовних вимог він не буде мати будь-яких «виправданих очікувань» набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення власних потреб.

Суд зазначає, що власні потреби позивача повернути позичені ним ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 24150,00 дол.США відповідно до укладеного між ними договору позики №1 від 29.03.2017 року, можуть бути задоволені шляхом стягнення з позичальника цих коштів в судовому порядку.

Крім того, порушення ОСОБА_4 п. 18.1 договору позики №1 від 29.03.2017 року про заборону позичальнику протягом строку дії цього договору отримувати інші позики, також не свідчить про фіктивність договору позики від 05.04.2017 року, а є підставою для настання правових наслідків, встановлених договором позики №1 від 29.03.2017 року або законом.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається представник позивача як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору позики від 05.04.2017 не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 203, 215, 1046-1047, 1049, 1051 ЦК України, статтями Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 (зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_1, пров.Бабакіна, бувд.12, кВ.204, РНОКПП: НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована: ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_3) про визнання договору позики недійсним залишити без задоволення.

Повний текст рішення виготовлений 16 жовтня 2018 року.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області за правилами, встановленими в ст. ст. 354-356 ЦПК України відповідно, з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.Ю.Чернишова