Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 367/35/17

провадження № 61-27717 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

відповідач - Національний університет Державної фіскальної служби України;

представник відповідача - БудуленкоЄгор Веніамінович;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 березня 2017 року у складі судді Оладько С. І. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О., Суханової Є. М.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Національного університету Державної фіскальної служби України про стягнення одноразової грошової допомоги, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з грудня 2013 року згідно наказу Національного університету Державної податкової служби України він був прийнятий на посаду старшого інспектора групи забезпечення режиму відділу режиму та оперативного реагування факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції та працював на зазначеній посаді до 6 червня 2016 року.

Зазначав, що 1 жовтня 2014 року в обідній час він знаходився в прокуратурі м. Ірпінь Київської області, де зареєстрував запит. У той самий час організованою групою злочинців відбувся напад та захоплення адміністративного приміщення прокуратури м. Ірпінь Київської області. Він, підполковник податкової міліції, виконуючи службові обов'язки, отримав численні тілесні та речові пошкодження, після чого був доставлений до найближчого пункту швидкої допомоги у м. Буча Київської області, і у подальшому госпіталізований до державної установи «Національного інституту серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова Національної академії медичних наук України», де знаходився до 25 жовтня 2014 року. За даним фактом порушено кримінальне провадження від 1 жовтня 2014 року за № 0001752, де його визнано потерпілим. Після подій жовтня 2014 року стан його здоров'я став погіршуватись. Згідно із свідоцтвом про хворобу від 11 березня 2016 року № 156/Зв він був визнаний «непридатним до військової служби зі зняттям з військового обліку». А згідно з довідкою від 9 листопаду 2016 року №45/Зв «непридатним до військової служб в мирний час, обмежено придатний у воєнний час.». Згідно з випискою з акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 18 травня 2016 року АВ № 0451684 йому була присвоєна 2 група інвалідності. Довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 9 червня 2016 року серії АГ № 0002600 встановлено, що втрата його працездатності складає 70 %.

Під час його звільнення він 15 червня 2016 року письмово звернувся до виконуючого обов'язки ректора Національного університету Державної фіскальної служби України Пашка П. В. із заявою (рапортом) та надав всі необхідні документи для виплати йому одноразової грошової допомоги. Грошове забезпечення йому нарахували лише в бухгалтерії університету Державної фіскальної служби України. Він неодноразово звертався з приводу призначення і виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку з отриманням ним 2 групи інвалідності, але отримував відмови. Посилався на те, що розмір невиплаченої одноразової грошової допомоги у разі отримання 2 групи інвалідності має бути визначено згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» та складає 200-кратний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Неправомірними діями відповідача йому було завдано також моральної шкоди.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь одноразову грошову допомогу в розмірі 290 тис. грн та 145 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 березня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 27 січня 2017 року першим заступником Голови Державної фіскальної служби України було затверджено висновок про призначення одноразової грошової допомоги позивачу, згідно з яким позивачу було призначено одноразову грошову допомогу у сумі 70 936 грн 32 коп., розмір якої було визначено відповідно до пункту 3 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції». У передбаченому законом порядку позивач не оскаржив рішення та дії відповідача в частині нарахування йому одноразової грошової допомоги у вказаному розмірі, грошову допомогу у визначеному розмірі отримав. Відтак, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач у передбаченому законом порядку не оскаржив рішення та дії відповідача в частині нарахування йому одноразової грошової допомоги на підставі пункту 3 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції». Грошову допомогу у визначеному відповідачем розмірі отримав. Позивач не надано належних та допустимих доказів підтвердження того, що винними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди.

У серпні 2017 року ОСОБА_4подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до пункту 15 Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року, зокрема, зазначено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Згідно зі статтею 356.1 Податкового кодексу України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист». Таким чином законом статус податкового міліціонера прирівняно до статусу працівника міліції щодо об'єму соціальної захищеності, а тому для нарахування та виплати позивачу одноразової допомоги необхідно було застосовувати постанову Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції», якою передбачено, що розмір грошової допомоги складає 200-кратний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вважав, що суди помилково застосували положення постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції». Крім того, посилався, що судове рішення апеляційного суду було постановлене за його відсутності і без повідомлення про дату та час судового засідання.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини шостої статті 23 Закону України «Про міліцію», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

За змістом підпункту 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції» передбачено, що одноразова грошова допомога (далі - грошова допомога) виплачується у разі установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ, органах державної податкової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися у період проходження служби, - у відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначається медико-соціальною експертною комісією.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції» визначено, що до грошового забезпечення, виходячи з якого здійснюється розрахунок грошової допомоги працівнику податкової міліції, включається посадовий оклад, оклад за спеціальним званням та відсоткова надбавка за вислугу років згідно із законодавством.

Судом встановлено, що 27 січня 2017 року першим заступником Голови Державної фіскальної служби України було затверджено висновок про призначення одноразової грошової допомоги позивачу, яким ОСОБА_4 було призначено одноразову грошову допомогу у сумі 70 936 грн 32 коп., яку позивач отримав, що ним не заперечується.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши наведені вище норми права, суди дійшли правильного висновку про те, що позивач отримав одноразову грошову допомогу у розмірі, визначеному відповідно до пункту 3 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції», а рішення та дії відповідача в частині нарахування йому одноразової грошової допомоги позивач у передбаченому законом порядку не оскаржив.

Посилання касаційної скарги на те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності позивача є необґрунтованими, оскільки в судовому засідання від 29 червня 2017 року позивач, як і його представник, були присутні, надавали свої пояснення; розгляд справи, призначений на 06 липня 2017 року суд апеляційної інстанції відклав за клопотанням позивача, а після оголошення перерви позивач в судове засідання не з'явився. Разом з тим Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що знаючи про судовий процес, учасник справи повинен в розумні інтервали вживати заходів, аби дізнатися про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк