Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 754/14175/14-ц

провадження № 61-18239св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Астафєвої Іванни Віталіївни, на рішення Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Мальченко О. В. від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Кравець В. А., Семенюк Т. А., Шиманського В. Й., від 17 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - банк, ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду із позовом ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності.

Позов обґрунтовано тим, що 11 липня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у розмірі 97 000 доларів США та зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних, виконати усі інші зобов'язання відповідно до договору. Кінцевий термін погашення кредиту згідно умов договору - 11 липня 2018 року. За умовами договору позичальник зобов'язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем ОСОБА_1 11 липня 2008 року було укладено договір іпотеки № 89968, за умовами якого відповідач передала в іпотеку кредитору боржника належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 55,77 кв.м.

На підставі акту прийому-передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» (продавець) передав, а ПАТ «Дельта Банк» (покупець) прийняв документи, зокрема, щодо стягнення заборгованості боржника ОСОБА_2 за кредитним договором № 0 та договором іпотеки № 89968.

Позичальник належним чином не виконував кредитні зобов'язання, внаслідок чого згідно умов договору у кредитора з'явилося право дострокового стягнення кредитної заборгованості, яка станом на 21 лютого 2014 року складала суму в розмірі 175 164,04 дол. США , що є еквівалентом 1 548 099,78 грн) , в тому числі: - тіло кредиту у розмірі 95 115, 42 дол. США, що в еквіваленті складає 840 630,09 грн; - відсотки 80 048,62 дол. США що в еквіваленті складає 707 469,71 грн.

Посилаючись на те, що боржник та іпотекодавець не виконали вимог ПАТ «Дельта Банк» про дострокове погашення кредитної заборгованості, які містяться в листах банку від 28 січня 2014 року, та не погасили спірну суму заборгованості, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив в рахунок виконання основного зобов'язання щодо погашення спірної суми заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта банк» права власності на вказане майно, визнати за позивачем право власності на квартиру, припинити право власності іпотекодавця ОСОБА_1 на спірну квартиру, витребувати у ОСОБА_1 та передати ПАТ «Дельта банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру, виконання рішення зупинити на весь час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банком не надано доказів переходу до нього права вимоги повернення спірної заборгованості, як нового кредитора у зобов'язанні, а також отримання відповідачем листа-вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором перед зверненням позивача до суду з даним позовом, у зв'язку із чим вимоги ПАТ «Дельта Банк» у даній справі є необґрунтованими та передчасними.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року апеляційну скаргу представника ПАТ «Дельта Банк» відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року в даній справі залишено без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги, які зводяться виключно до невірного застосування судом положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки у позові банку відмовлено з підстав невиконання останнім вимог частини другої статті 517 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ПАТ «Дельта Банк» - Астафєва І. В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій невірно застосували у справі положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власностіпризначено до судового розгляду.

18 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у позові ПАТ «»Дельта Банк» суди попередніх інстанцій виходили з того, що вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності є передчасними та не можуть бути задоволені, у зв'язку із ненаданням позивачем доказів отримання боржником та майновим поручителем вимоги банку про погашення кредитної заборгованості.

Верховний Суд не погоджується із указаними висновками судів попередніх інстанцій.

Згідно з положеннями частини третьої статті 400 ЦПК України касаційний суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 11 липня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у розмірі 97 000 доларів США та зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних, виконати усі інші зобов'язання відповідно до договору. Кінцевий термін погашення кредиту згідно умов договору - 11 липня 2018 року. За умовами договору позичальник зобов'язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем ОСОБА_1 11 липня 2008 року було укладено договір іпотеки № 89968, за умовами якого відповідач передала в іпотеку кредитору боржника належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 55,77 кв.м.

На підставі акту прийому-передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» (продавець) передав, а ПАТ «Дельта Банк» (покупець) прийняв документи, зокрема, щодо стягнення заборгованості боржника ОСОБА_2 за кредитним договором № 0 та договором іпотеки № 89968.

Відповідач належним чином не спростував факт укладення між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, у зв'язку із чим не виконав свій процесуальний обов'язок із доведення належними та допустимими доказами своїх заперечень проти позову.

Позивач зазначав, що позичальник належним чином не виконував кредитні зобов'язання, внаслідок чого спірна сума кредитної заборгованості, яка підлягає погашенню станом на 21 лютого 2014 року складала 175 164,04 дол. США , що є еквівалентом 1 548 099,78 грн) , в тому числі: тіло кредиту у розмірі 95 115, 42 дол. США, що в еквіваленті складає 840 630,09 грн; відсотки у розмірі 80 048,62 дол. США що в еквіваленті складає 707 469,71 грн.

Звертаючись до суду із даним позовом, ПАТ «Дельта Банк» просив суд в рахунок погашення указаної суми кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за банком.

Згідно пункту 5.1 договору іпотеки від 11 липня 2008 року сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5. 2 договору іпотеки від 11 липня 2008 року позасудове врегулювання здійснюється одним із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема передачею іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Саме таке тлумачення норм статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

З прийняттям указаної постанови внесена визначеність при застосуванні статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв'язку із положеннями іпотечного договору, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

Враховуючи те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем, що не було враховано судами попередніх інстанцій, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування ухвалених у справі судових з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності із зазначених вище підстав.

Ураховуючи те, що у даній справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Астафєвої Іванни Віталіївни, задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності відмовити з інших підстав.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик