Справа № 201/4162/18
Провадження № 2/201/1705/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

27 вересня 2018 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання - Кияшко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, Соборний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання нікчемним кредитного договору, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

18.04.2018р. позивач звернувся до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк» (попередня назва ПАТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, Соборний ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області про визнання нікчемним кредитного договору, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання та зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ним оскаржується виконавчий напис, з якого вбачається, що нібито ПАТ КБ «ПриватБанк» надав нотаріусу кредитний договір № б/н від 16.09.2011р., проте, як зазначає позивач, він не укладав вказаного договору з відповідачем.

За даними Українського Бюро Кредитних Історій у ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у липні 2017 року була заборгованість у сумі 26 721,75 грн., але приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 ПАТ КБ "ПриватБанк" надав виписку з рахунка ОСОБА_1 із зазначенням суми заборгованості, що підлягає стягненню у розмірі 40 529,20 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі - 6 268,57 грн; нараховано відсотків у розмірі - 19 557,05 грн; нараховано пені у розмірі - 12 297,43 грн; заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі - 500,00 грн; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі - 1 906,15 грн.

За вчинення виконавчого напису приватний нотаріус отримав від ПАТ КБ "ПриватБанк" 1800,00 грн

Як вважає позивач, на підставі документів, наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 із заявою про вчинення виконавчого напису, не можна встановити безспірність вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1, а отже виконавчий напис вчинено з порушенням закону.

Крім того строк, за який ПАТ КБ «ПриватБанк» намагається отримати стягнення - 2117 днів (з 16.09.2011р.) перевищує трирічний строк із дня виникнення права вимоги про вчинення виконавчого напису з підстав, що випливають з кредитних відносин (ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся лише 19.07.2017р.). У звязку з викладеним позивач вважає, що виконавчий напис вчинено із грубим порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій, і ПАТ КБ «ПриватБанк» пропущено строк, протягом якого банк міг звернутися із заявою про вчинення оскаржуваного виконавчого напису.

Відповідно до ч. 3 ст. 1056 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умови договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину.

За викладеного, позивач вважає, що на підставі ч. 2 ст. 230 ЦК України кредитні зобовязання ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виникли у результаті обману за допомогою СМС-банкінгу, у результаті надання викревленої інформації клієнту не про залишок власних коштів, а про суму банківських коштів доступних для користування.

Позивач надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимогі підтримав та просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. Про причини неявки суд не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся, відзив на позовну заяву не надав.

Згідно інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, найменування позивача змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк».

Третя особа, приватний нотаріус у судове засідання не зявився, направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його присутності. Документів (їх копій), на підставі яких ним вчинялось виконавчий напис суду не надав.

Представник виконавчої служби у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи.

Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторони відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України та ухвалити справі заочне рішення.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 10 ст. 10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В даній справі судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 19 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 було вчинено виконавчий напис № 8996 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за договором б/н від 16 вересня 2011 року грошові кошти у сумі 40529,20 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 6268,57 грн.; нараховано відсотків у розмірі 19557,05 грн.; нараховано пені у розмірі 12297,43 грн.; а також штрафи відповідно до пункту до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн.; заборгованість у розмірі 1906,15 грн.

Витрати за вчинення виконавчого напису складають 1800,00 грн. (а.с. 9).

18 жовтня 2017 року постановою старшого державного виконавця Соборного ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_3 було відкрито виконавче провадження ВП № 54924774 за виконавчим написом № 8996, виданим 19.07.2017р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з позивача на користь відповідача у розмірі 42329,20 грн. (а.с. 10).

27 березня 2018 року постановою старшого державного виконавця Соборного ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_3 було звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 (а.с. 101).

Оскільки приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 не було надано суду документів, на підставі яких вчинено виконавчий напис, то в матеріалах справи відсутні докази того, що документи, які мав нотаріус при вчиненні виконавчого напису були достатніми для підтвердження безспірності заборгованості ОСОБА_1 перед банком на день вчинення напису.

У виконавчому написі нотаріусом зазначено, що стягнення коштів проводиться за 2117 днів, а саме за період з 16.09.2011р. по 03.07.2017р.

Відповідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Верховним Судом України під час розгляду справи №6-14 цс 14 від 19.03.2014р. висловлена наступна правова позиція: Відповідно до правил користування карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив наявність обставин, які б свідчили, що банком додержаний передбачений законом 3-річний строк з дня виникнення права для звернення з вимогою про вчинення виконавчого напису про стягнення з позивача кредитної заборгованості саме в розмірі 40529,20 грн.

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 282 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом МЮУ від 03.03.2004р. №20/5, передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМУ.

Згідно з п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою КМУ від 29.06.1999р. №1172 зі змінами та доповненнями «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», для одержання виконавчого напису щодо кредитних договорів, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобовязаннями додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з розрахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідно до п. 4.10 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», що затверджене Постановою НБУ №254 від 18.06.2003р. первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банками самостійно, які повинні містити обов'язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України. Відповідно до п. 5.5. Положення форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку.

Не вбачається за можливе зясувати, який саме стягувачем був наданий нотаріусу розрахунковий документ на підтвердження заборгованості ОСОБА_1 перед банком, оскільки приватним нотаріусом не було надано суду документів на підставі яких ним було вчинено виконавчий напис.

Тим паче не вбачається за можливе встановити, що наданий банком розрахунковий документ відповідає вимогам до первинних документів (виписки по рахунку) оформлених у відповідності до ст. 9 Закону України від 16.07.1999р. № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Переліку документів визначених в п. 2 Постановою КМУ від 29.06.1999р. №1172 також.

Відповідно до п. 10 Узагальнення «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014р. належними доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, могли бути первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України від 16.07.1999р. № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Переліку документів визначених в п.2 Постановою КМУ від 29.06.1999р. №1172.

Враховуючи, що відповідні доводи позивача не були спростовані відповідачем та приватним нотаріусом, приймаючи до уваги, що позовна давність за вимогами про повернення кредитних коштів повинна обчислюватися з настанням строку виконання кожного щомісячного платежу, суд приходить до висновку про відсутність обставин, які б свідчили, що банком додержаний передбачений законом 3-річний строк з дня виникнення права вимоги для звернення 19.07.2017р. до нотаріуса з вимогою про вчинення виконавчого напису про стягнення з позивача кредитної заборгованості в розмірі 40529,20 грн. за період з 16.09.2011р. по 03.07.2017р.

Підводячи підсумок викладеному, суд приходить до висновку, що при вчиненні виконавчого напису наявні порушення вимог чинного законодавства, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання кредитного договору №SAMDN9555 від 27.09.2011р. таким, що є нікчемним та кредитні зобовязання ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виникли у результаті обману, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В обґрунтування своєї правової позиції ОСОБА_1 посилається на вимоги ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, відповідно до яких фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Проте, вказана стаття доповнена у Цивільний кодекс України згідно із Законом № 1734-VIII від 15.11.2016р., тоді як позивачем оскаржується кредитний договір від 27.09.2011р.

З огляду на те, що в матеріалах справи відсутній кредитний договір №SAMDN9555 від 27.09.2011р., дослідити, проаналізувати та надати йому правову оцінку не вбачається за можливе.

Посилання позивача про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому, безпідставні, оскільки у результаті розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту, ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов'язання з повернення цих коштів. Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.

Частиною першою статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Оскільки позивачем не доведено ані самого факту обману, ані умислу відповідача щодо приховування від нього обставин, які мали істотне значення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

З огляду на вищенаведене слід дійти висновку, що позов підлягає задоволенню лише в частині визнання виконавчого напису № 8996 від 18 жовтня 2017 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 таким, що не підлягає виконанню, в задоволенні решти позовних вимог має бути відмовлено.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено частково, то суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 528,60 грн. (1057,20 грн. / 2 = 528,60 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 280, 281, 282, 317 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, Соборний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання нікчемним кредитного договору, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати виконавчий напис № 8996 від 18 жовтня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за договором б/н від 16 вересня 2011 року грошових коштів у сумі 40529,20 грн. - таким, що не підлягає виконанню.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 528,60 грн.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.С. Федоріщев