ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 752/1243/15-ц

провадження № 61-28269св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 8 червня 2017 року, ухвалене у складі судді Колдіної О. О., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року, постановлену колегією суддів у складі: Вербової І. М., Шахової О. В., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про виділ майна в натурі із спільної часткової власності.

В обґрунтування позову зазначив, що він і відповідач є співвласниками по 1/2 частці кожен будинку по АДРЕСА_1. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0700 га, 1/2 частка якої належить йому відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 21 грудня 2009 року.

Позивач зазначає, що у добровільному порядку досягти з ОСОБА_5 згоди щодо поділу будинку і земельної ділянки в натурі не є можливим, тому просить здійснити поділ майна у судовому порядку, виділивши йому в натурі у власність із присвоєнням окремої поштової адреси 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1, яка складається із: кухні площею 7,4 кв.м, житлової кімнати площею 10,0 кв.м, житлової кімнати площею 10,0 кв. м, ванної кімнати площею 3,5 кв.м, ванної кімнати площею 2,9 кв. м; а відповідачу - 1/2 частку цього житлового будинку, яка складається із: приміщення площею 7,4 кв.м, житлової кімнати площею 11,5 кв.м, житлової кімнати площею 15, кв.м, житлової кімнати площею 27,5 кв.м, житлової кімнати площею 16,8 кв.м, житлової кімнати площею 9,6 кв.м, кухні площею 9,6 кв.м, ванної кімнати площею 3,5 кв.м, вбиральні площею 0,9 кв.м. Також просив поділити між ними в натурі шляхом виділення по 1/2 частці кожному земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,0700 га, визнавши за ними право власності на її відокремлені частини.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 8 червня 2017 року ОСОБА_4 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що поділ будинку в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників технічно неможливий, а позивач своєї згоди на виділення йому у власність частки із відступленням від розміру його ідеальної частки у праві власності із отриманням компенсації не надав. Оскільки спірна земельна ділянка перебуває у користуванні ОСОБА_5, а не у його власності, спільної часткової власності на цю ділянку у розумінні статті 356 ЦК України не виникло, тому суд дійшов висновку про неможливість її поділу в натурі на підставі статті 364 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 8 червня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо неможливості проведення поділу будинку відповідно до розмірів ідеальних часток співвласників та про неможливість вирішення спору про поділ земельної ділянки у зв'язку із незалученням до участі у справі виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 8 червня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що між ним і відповідачем склався порядок користування житловим будинком, який фактично становить два окремих домоволодіння із окремими входами і системами комунікацій. Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що він просив виділити йому у власність ті приміщення будинку, які фактично перебувають у його користуванні, таким чином погоджуючись на відступлення при поділі майна від розміру своєї ідеальної частки у праві власності шляхом її зменшення.

Вказав, що здійснена ОСОБА_5 добудова є особистою власністю відповідача і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності, тому посилання апеляційного суду на те, що він не надав доказів дійсного розміру своєї ідеальної частки у праві власності на будинок після його добудови, вважає помилковими.

Послався на те, що його право на отримання у власність 1/2 частки земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0700 га підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 21 грудня 2009 року, тому, на думку заявника, висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про виділ в натурі частки земельної ділянки безпідставний.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 4 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 5 червня 1984 року належить 1/2 частка житлового будинку по АДРЕСА_1.

Вказану частку житлового будинку він отримав у спадщину від дружини ОСОБА_9, яка набула її у власність на підставі договору дарування від 13 лютого 1980 року.

Інша 1/2 частка житлового будинку належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 1981 року.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданим на підставі рішення Київської міської ради № 1033/3866 від 25 жовтня 2007 року, ОСОБА_4 належить 1/2 частка земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0700 га.

Інша 1/2 частка цієї земельної ділянки перебуває у користуванні ОСОБА_5; право власності на вказану частку відповідач не оформив.

Судами також встановлено, що між сторонами склався порядок користування житловим будинком, відповідно до якого у користуванні ОСОБА_4 перебувають наступні приміщення: кухня площею 7,4 кв.м, житлова кімната площею 10,0 кв.м, житлова кімната площею 10,0 кв.м, ванна кімната площею 3,5 кв.м, ванна кімната площею 2,9 кв.м; а у користуванні ОСОБА_5 - житлова кімната прощею 11,5 кв.м, житлова кімната площе 15,3 кв.м, житлова кімната площею 27,5 кв.м, житлова кімната площею 16,8 кв.м, житлова кімната 9,6 кв.м, кухня 9,6 кв.м, ванна кімната площею 3,5 кв.м, вбиральня площею 0,9 кв.м; приміщення площею 7,4 кв.м.

Також встановлено, що ОСОБА_5 здійснив надбудову над частиною житлового будинку, яка перебуває у його користуванні.

Між сторонами склався фактичний порядок користування земельною ділянкою площею 0,0700 га, на якій розміщений будинок, відповідно до якого ОСОБА_5 користується частиною земельної ділянки площею 0,0434 га, а ОСОБА_4 - частиною площею 0, 0238 га, що не відповідає розміру його частки згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку.

З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 10144/16-43/17420/16-43 від 21 листопада 2016 року суди встановили, що поділ житлового будинку по АДРЕСА_1 відповідно до розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням порядку користування, що склався між ними, та у відповідності до вимог нормативних документів не є можливим. Такий поділ можливо здійснити відповідно до фактичного порядку користування будинком, який склався між співвласниками, за умови відхилення від розміру їх ідеальних часток у праві власності і зменшення частки позивача на 34,15 кв.м в одиницях площі.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності (стаття 357 ЦК України).

Право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, передбачене частиною першою статті 364 ЦК України.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини друга, третя статті 364 ЦК України).

При виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишається, має виділятися окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року.

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) в окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюється відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

З аналізу змісту статей 183, 358, 364 ЦК Україниварто дійти висновку, що у разі, якщо виділ (поділ) об'єкта нерухомого майна технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести з відступленням від ідеальних часток із можливістю отримання тим із співвласників, частка якого зменшилася, компенсації, передбаченої статтею 364 ЦК України.

Отже, розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій повинні перевірити можливість технічного виділу належної ОСОБА_4 частки будинку та, встановивши можливість такого виділу із відступленням від розміру його ідеальної частки у праві власності, з'ясувати відношення позивача до зменшення його частки та наявність чи відсутність у нього вимог щодо отримання відповідної компенсації.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач просить виділити собі у власність конкретні приміщення будинку, які фактично перебувають у його користуванні і відповідають запропонованому експертом варіанту поділу, безпідставно зазначив про відсутність згоди позивача на зменшення належної йому частки. Посилаючись на те, що ОСОБА_4 у разі зменшення своєї частки має право на компенсацію, проте відповідних вимог не заявив, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до статті 364 ЦК України вимога про отримання компенсації є правом співвласника.

Згідно зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може відмовитися від свого майнового права.

ОСОБА_4, звертаючись із даним позовом, просив виділити йому у власність ту частину приміщень будинку, яка фактично є меншою від його ідеальної частки у праві власності, при цьому, розпорядившись своїми правами на власний розсуд, вимог про отримання компенсації не заявляв. За таких обставин відсутність такої вимоги не може бути єдиною підставою для відмови у задоволенні позову про виділення частки майна в натурі, як помилково зазначив суд першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції допущені судом першої інстанції порушення не усунув, згоду ОСОБА_4 на виділення йому в натурі меншої від його ідеальної частки у праві власності частини приміщень будинку не перевірив, натомість безпідставно обґрунтував свої висновки посиланням на можливу зміну ідеальних часток співвласників у праві власності на будинок у зв'язку із будівництвом ОСОБА_5 мансардної надбудови, не врахувавши положення статті 357 ЦК України, згідно з якоюдобудова є власністю співвласника і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Таким чином, при вирішенні справи в частині позовних вимог про виділ частки житлового будинку в натурі суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статті 364 ЦК України і не перевірили, чи можливим є виділення ОСОБА_4 в натурі у власність тієї частини будинку, якою він фактично користується, відповідно до запропонованого у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 10144/16-43/17420/16-43 від 21 листопада 2016 року варіанту розподілу, з урахуванням зазначеної у позовній заяві та апеляційній скарзі згоди позивача на відступлення від розміру його ідеальної частки у праві власності і зменшення виділеної йому частини майна.

Згідно зі статтею 90 ЗК Української РСР від 8 липня 1970 року, який був чинний на момент купівлі-продажу частки будинку ОСОБА_5 і спадкування іншої частки цього будинку ОСОБА_4, на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі.

Згідно з положеннями ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який був введений в дію з 15 березня 1991 року, та ЗК України від 25 жовтня 2001 року, який набрав чинності 1 січня 2002 року, громадяни, що одержали у власність або у користування земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб'єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади (стаття 86 ЗК України).

Згідно зі статтею 88 ЗК України учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Встановивши, що 1/2 частка земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0700 га належить на праві власності ОСОБА_4, а інша 1/2 частка перебуває у користуванні ОСОБА_5, суди попередніх інстанцій не врахували положень статей 86, 88 ЗК України та відмовили у задоволенні позовних вимог про виділ частки земельної ділянки виключно з підстав незалучення до участі у справі представника територіальної громади міста - виконавчого органу Київської міської ради.

При цьому поза увагою судів першої і апеляційної інстанції лишилося те, що позивач, як власник 1/2 частки земельної ділянки відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 21 грудня 2009 року, має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки, у разі можливості такого виділення.

Судами не досліджено наявний у матеріалах справи висновок будівельно-технічної експертизи № 10144/16-43/17420/16-43 від 21 листопада 2016 року, яким запропоновано 5 можливих варіантів розподілу земельної ділянки для виділення позивачу належної йому частки, і не перевірено, чи забезпечують зазначені варіанти вільне користування кожним зі співвласників належним йому нерухомими майном (будинком), яке також підлягає поділу в натурі.

Обмежившись посиланням на те, що за відсутності у ОСОБА_5 правовстановлюючих документів на 1/2 частку земельної ділянки, що перебуває у його користуванні, вказана земельна ділянка не може вважатися об'єктом спільної часткової власності сторін, суди попередніх інстанцій відповідно до закріплених у статтях 86, 88 ЗК України норм по суті справу не вирішили і оцінки доказам, на які в обґрунтування своїх вимог послався позивач, не надали.

Стаття 213 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення оскаржених судових рішень, встановлювала, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час прийняття оскаржених судових рішень, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції при вирішенні справи не надав належної оцінки наявному у справі висновкубудівельно-технічної експертизи № 10144/16-43/17420/16-43 від 21 листопада 2016 року, яким запропоновано кілька варіантів поділу спірної земельної ділянки, і не перевірив, чи забезпечують запропоновані варіанти вільний доступ співвласників до належних їм об'єктів нерухомого майна з урахуванням поділу житлового будинку в натурі.

Апеляційний суд допущене судом першої інстанції неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права не усунув, доводи апеляційної скарги не перевірив і їх не спростував, помилково погодившись з висновком про те, що у зв'язку із ненабуттям ОСОБА_5 права власності на частку спірної земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, право спільної часткової власності не виникло, тому виділення ОСОБА_4 його частки земельної ділянки відповідно до статті 364 ЦК України є неможливим.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Враховуючи, що судом першої інстанції не вирішено справу по суті відповідно до заявлених позивачем вимог, не встановлено фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, подані сторонами докази не досліджено, ухвалені судами першої і апеляційної інстанцій судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене, дослідити запропонований експертом можливий варіант поділу житлового будинку з урахуванням наданої позивачем згоди на виділення йому в натурі тієї частини приміщень цього будинку, якою він фактично користується, тобто часткового відступлення від розміру належної йому частки у праві спільної часткової власності на це майно шляхом її зменшення, а також можливі варіанти поділу земельної ділянки відповідно до належних співвласникам часток, та, перевіривши, чи не порушують запропоновані варіанти права кожного зі співвласників вільно користуватися належним йому майном, ухвалити судове рішення по суті позовних вимог відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 8 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний Г. І. Усик