ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року

м.Суми

Справа №591/1587/18

Номер провадження 22-ц/788/1082/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 15 травня 2018 року в складі судді Кривцової Г.В., постановленої у м. Суми, повний текст якої складений 15 травня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 18 лютого 2015 року між нею та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір банківського вкладу (депозиту) за № 003-18515-180215 «Найкращий від Миколая» у доларах США, відповідно до умов якого позивачкою було розміщено вклад у сумі 3700 доларів США строком до 19 травня 2015 року. Постановою Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року за № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних та рішенням від того ж числа Фонд запровадив у ПАТ «Дельта Банк» тимчасову адміністрацію і призначив уповноважену особу. На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року за № 664 відкликано банківську ліцензію та прийнято рішення про ліквідацію ПАТ «Дельта Банк». Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02 жовтня 2015 року прийнято рішення за № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк», призначено уповноважену особу та делеговано їй всі повноваження ліквідатора. У жовтні 2015 року позивачка отримала повідомлення ПАТ «Дельта Банк» від 23 вересня 2015 року про нікчемність договору банківського вкладу (депозиту) № 003-18515-180215 «Найкращий від Миколая» на підставі п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Посилаючись на те, що визнання уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб нікчемним договору банківського вкладу є незаконним і таким, що порушує її права, як вкладника, позивачка просила суд зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» подати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо неї, як вкладника, яка має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» № 003-18515-180215 від 18 лютого 2015 року за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 15 травня 2018 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» про зобов'язання вчинити дії закрито у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вказану ухвалу суду позивачка оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки уповноваженою особою Фонду фактично не виконуються умови договору банківського вкладу, тому даний спір стосується відновлення її права, як вкладника, на належне виконання умов договору, в якому уповноважена особа діє від імені банку, як його керівник. При цьому, позивачка посилається на правові позиції Верховного Суду України в аналогічних справах, в яких був зроблений висновок про те, що спірні правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди, отже, розгляд даної справи має відбуватися в порядку цивільного судочинства.

Від відповідача в установлений судом строк не надходило відзиву чи письмових заперечень на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» за № 003-18515-180215 на суму 3700 доларів США.

Вклад залучався на строк з моменту зарахування вкладу на рахунок по 19 травня 2015 року з виплатою 5,5 процентів річних (а.с. 8).

Постановою Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року за № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних (а.с. 28-29).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року за № 51 запроваджено з 03 березня 2015 року тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 30).

Згодом, строки здійснення тимчасової адміністрації були продовжені до 02 жовтня 2015 року (а.с. 31, 32).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року за № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 02 жовтня 2015 року за № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову Владиславу Володимировичу, які продовжені до 04 жовтня 2019 року включно (а.с. 33, 34, 35).

Листом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23 вересня 2015 року за № 8821/1845 позивачку було повідомлено про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» з 03 березня 2015 року, одночасно з цим вона була повідомлена про визнання договору № 003-18515-180215 від 18 лютого 2015 року нікчемним на підставі пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а.с. 12).

Закриваючи провадження у даній цивільній справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір стосовно права позивачки на повернення вкладу за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є публічно-правовим, має окремий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме: організації виплат відшкодувань за вкладами, відтак, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії (п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 5 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 4 згаданого Кодексу адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За правилами визначення юрисдикції адміністративних судів, закріплених статтею 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У даній справі спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням Уповноваженою особою Фонду дій щодо складання реєстру акцептованих вимог кредиторів, а саме: не включення до цього реєстру кредиторських вимог позивачки, заявлених у зв'язку з виникненням у Банку під час його ліквідаційної процедури заборгованості перед ОСОБА_1 за укладеним з нею договором банківського вкладу.

Закон України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - Закон № 4452-VI) визначає правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цей Закон також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих із джерел, визначених статтею 19 цього Закону, здійснення контролю за повнотою і своєчасністю перерахування зборів кожним учасником Фонду; здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Відповідно до частини п'ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частини другої статті 37 зазначеного Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.

За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Таким чином, за змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Отже, вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, суду першої інстанції необхідно було враховувати не лише суб'єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Правовідносини, щодо яких виник спір у даній справі, обумовлені наявністю кредиторських вимог (майнових вимог фізичної особи до суб'єкта господарювання - банку, що ліквідується), які задовольняються у порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону № 4452-VI, за рахунок коштів, одержаних унаслідок ліквідації та продажу майна банку.

Повноваження уповноваженої особи Фонду щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів та внесення змін до цього реєстру визначені пунктом 4 частини першої статті 48 Закону № 4452-VI.

Відповідно до частини першої статті 52 зазначеного Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і такі, що не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом запровадження тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а заявлені ОСОБА_1 вимоги випливають із зобов'язань Банку за укладеним між ними договором, тому Уповноважена особа Фонду та Фонд у цьому випадку діють як представники сторони договірних відносин.

Окрім того, враховуючи суб'єктний склад правовідносин, необхідно визначити предметну юрисдикцію даної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли між фізичною особою ОСОБА_1 та юридичною особою ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду.

Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою, другою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметна та суб'єктна юрисдикція цивільних прав передбачена у частині першій статті 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Беручи до уваги наведене та враховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що спір про зобов'язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подати до Фонду додаткову інформацію щодо позивачки, як вкладника, яка має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Дельта Банк», не є публічно-правовим, так як стосується включення кредиторських вимог позивачки до реєстру акцептованих вимог кредиторів, відтак, не належить до юрисдикції адміністративних судів. Даний спір належить до підвідомчості судів цивільної юрисдикції.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня, 23 травня, 13 червня 2018 року у справах № 826/7532/16, № 811/568/16, № 826/21368/15.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі з підстави того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства є, на думку колегії суддів, помилковим.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, тому оскаржувану ухвалу необхідно скасувати як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.6; 379 ч. 1 п.4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 15 травня 2018 року в даній справі скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А. Левченко

О.І. Собина