КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/797/2018 Головуючий в суді 1 інстанції - Величко Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року м. Київ

справа № 759/15306/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 20 листопада 2017 року про вжиття заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та стягнення коштівОСОБА_15 до ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя,

встановив:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_4 про вжиття заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та стягнення коштів. Вказаною ухвалою накладено арешт на квартиру, загальною площею 82,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3.

Не погоджуючись з ухвалою суду, відповідач ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки в оскаржуваній ухвалі не наведено жодного факту наявності реальної загрози невиконання чи утруднення можливого рішення суду.

Вказує на те, що матеріали справи не містять документів та доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, та що вжиття заходів забезпечення позову шляхом арешту квартири є необґрунтованим та незаконним. Позовні вимоги до ОСОБА_3 полягають у визнанні правочину недійсним та стягненні збитків, а не у зверненні стягнення на майно, тому вважає, що забезпечення позову шляхом арешту майна є неправомірним, оскільки не відповідає позовним вимогам.

Також вжиті судом заходи забезпечення позову не є співмірними із заявленими позивачем вимогами. Так, позивачем була надана суду Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 30.09.2017 року, у якій майно відповідача було без обтяжень. Після звернення позивача до СВ Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області з заявою про вчинення злочину, майно відповідача було арештоване 29.11.2017 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, окрім квартири АДРЕСА_2. Таким чином, позивач свідомо клопотав перед Святошинським районним судом м. Києва про накладення арешту саме на зазначену квартиру, надавши застарілу інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідач не був повідомлений про розгляд даної справи в суді, не отримував жодних повісток та був позбавлений можливості подати докази, які б спростували доводи позивача. Тому Святошинським районним судом м. Києва було безпідставно задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 заочним рішенням суду від 12 березня 2018 року. В рамках виконавчого провадження при виконанні зазначеного рішення виконавцем було накладено арешт на гаражний бокс, загальною площею 20,7 к.в.м, що знаходиться за адресою м. Київ, автогаражний кооператив «Чайка», АДРЕСА_3; земельну ділянку, площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4; незавершене будівництво, житловий будинок, готовністю 67% з огорожею за адресою: АДРЕСА_5, на яке вже було накладено арешт на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси. Таким чином, відсутні підстави для арешту квартири, оскільки відпала потреба у забезпеченні позову.

Крім того, між сторонами не виникло спору, оскільки відповідач не є стороною по договору купівлі-продажу автомобіля, оскільки автомобіль було продано за підробленою довіреністю, підписи у заяві про поставлення на облік, довідці-рахунку, довіреності, відповідачу не належать.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_8 вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, вказуючи, що наявність грошового спору є достатньою підставою для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача.

Позивач вважає, що подаючи апеляційну скаргу на ухвалу суду про забезпечення позову після набрання законної сили рішенням суду у даній справі, відповідач переслідує мету отримати формальну можливість щодо зняття арешту на власне нерухоме майно в межах процедури виконання судового рішення з метою виведення майна, на яке можливо звернути стягнення, та переоформлення його на інших осіб. При цьому вказує, що відповідач не пояснив, яким чином заборона відчуження нерухомого майна може перешкоджати іншим особам ( зокрема, його дружині та дітям) вільно володіти та користуватись цим майном.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_9 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити; представник позивача ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_10 вказував, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції прийнята з дотриманням норм процесуального права, тому підстави для її скасування - відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 151 ЦПК України ( в редакції ЦПК України станом на час постановлення оскаржуваної ухвали від 20 листопада 2017 року), забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦК України позов дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належить відповідачеві і знаходиться у нього або в інших осіб.

Відповідно до роз'яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «Тойота Хайлендер», що був укладений 15 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за довідкою-рахунком № ВІА469185; стягнути з відповідача на користь позивача збитки у розмірі 1860600 грн. та відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що вказаний договір був укладений під впливом обману, оскільки відповідач продав йому автомобіль, у якому було змінено ідентифікаційний номер кузова транспортного засобу шляхом перебивання символів у незаводських умовах, а також нанесено ( перебито) номер двигуна. Внаслідок цього при намірі позивача відчужити автомобіль у 2017 році слідчим відділом Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області було розпочате досудове розслідування, а ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2017 року на вказаний автомобіль накладено арешт та заборонено ним розпоряджатися. Тому позивач просив визнати договір недійсним на підставі ст. 230 ЦК України та застосувати наслідки вчинення правочину під впливом обману, стягнути з відповідача завдані збитки у подвійному розмірі ( подвійний розмір сплачених за автомобіль коштів у розмірі 35000 доларів США), що становить 1 860 600 грн., а також відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року у даній справі було відкрито провадження.

20 листопада 2017 року до суду надійшла заява ОСОБА_4 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2, та належить відповідачу на праві власності.

Звертаючись із вказаною заявою, позивач зазначав, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.09.2017 року ОСОБА_11 на праві власності належать: гаражний бокс в АГК «Чайка» у Подільському районі м. Києва, квартира АДРЕСА_2, земельна ділянка та незавершений будівництвом житловий будинок, готовністю 67% з огорожею, що знаходяться за адресою АДРЕСА_6; 1/2 частка у праві власності на кімнату за адресою м. Прилуки, Чернігівської області, вул. Соборна, 125.

Також посилався на те, що при спілкуванні з відповідачем стало очевидним, що відповідач не має наміру добровільно повертати незаконно отримані грошові кошти, і що йому відомі способи унеможливлення виконання будь-якого рішення про стягнення з нього коштів. Крім того, позивачу стало відомо, що кримінальне провадження, в якому він є потерпілим, є зведеним, та є ще один потерпілий від дій ОСОБА_3 - ОСОБА_12, який також придбав у ОСОБА_3 автомобіль «Тойота Хайлендер» з перебитими номерами двигуна та кузова.

Тому позивач вважає, що відповідач, дізнавшись про наявність кримінального провадження, розпочатого за заявою позивача, а також про наявність даної цивільної справи, предметом якої є стягнення з відповідача майже 2 мільйонів гривень, може здійснити заходи, направлені на фіктивне відчуження майна, що значно утруднить виконання рішення у разі задоволення позову. Позивач просив накласти арешт саме на квартиру у м. Києві, оскільки за вартістю вона найбільш наближена до суми позову.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки існує ризик, що відповідач в подальшому може здійснити будь-яким чином відчуження квартири, що унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду у цій справі є вимога позивача до відповідача про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «Тойота Хайлендер», що був укладений 15 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за довідкою-рахунком № ВІА469185; стягнення з відповідача на користь позивача збитків у подвійному розмірі - 1860600 грн. та відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 грн.

Таким чином, виконання в майбутньому судового рішення у цій справі, у випадку задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи буде наявне у відповідача майно для задоволення вимог кредитора.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що застосування заходу забезпечення позову, застосованого судом першої інстанції, безпосередньо пов'язано з предметом позову.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково : судом визнано договір купівлі-продажу автомобіля недійсним, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальний збиток в сумі 1 498 872 грн., відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. та витрати по сплаті судового збору - 8900 грн.

На виконання вказаного рішення суду 14 травня 2018 року позивачем було отримано виконавчий лист, а 30 травня 2018 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Т.Л. було відкрито виконавче провадження та винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_3

З даною апеляційною скаргою відповідач звернувся 18 липня 2018 року, та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2018 року йому було поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали суду.

Разом з тим, зі змісту клопотання ОСОБА_3 про повернення матеріалів справи до суду першої інстанції вбачається, що 02 серпня 2018 року відповідач подав до Святошинського районного суду м. Києва заяву про перегляд заочного рішення суду від 12 березня 2018 року і вказана заява на даний період часу не розглянута, оскільки справа з апеляційною скаргою відповідача на ухвалу суду від 20 листопада 2017 року була направлена до суду апеляційної інстанції.

Доводи представника апелянта в судовому засіданні про те, що на час подання апеляційної скарги позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог, оскільки відповідач звернувся із заявою про перегляд заочного рішення, висновків суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не спростовують, оскільки під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що підстави для вжиття заходів забезпечення позову відпали, оскільки справа розглянута, рішення суду звернуто до виконання та в рамках виконавчого провадження накладено арешт на інше майно відповідача, а саме : на гаражний бакс та недобудований житловий будинок із земельною ділянкою, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони суперечать іншим доводам апеляційної скарги відповідача, в яких він зазначає, що вважає рішення суду незаконним та подав заяву про перегляд заочного рішення суду.

Крім того, виходячи із вимог ч. 3 ст. 3 ЦПК України про те, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, суд апеляційної інстанції перевіряє законність оскаржуваної ухвали станом на час її постановлення.

Враховуючи, що оскаржувана ухвала була постановлена судом першої інстанції 20 листопада 2017 року, а накладення арешту на інше нерухоме майно відповідача відбулось в межах виконавчого провадження при виконанні заочного рішення від 12 березня 2018 року у цій справі, яке на даний період часу оскаржується відповідачем, то зазначені обставини не можуть свідчити про порушення судом співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами. Виходячи із заявленої ціни позову щодо вимог майнового характеру ( 1 860 600 грн.) та приблизної вартості належної відповідачу квартири, про яку зазначає у заяві про забезпечення позову позивач ( 2 500 000 грн.), визначаючи вартість майна на основі ринкових даних щодо подібних об'єктів на ринку нерухомого майна, колегія суддів вважає, що застосований судом захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Посилання скаржника на те, що квартира, на яку накладено арешт, була придбана у шлюбі, та належить подружжю, і при цьому порушуються не лише права відповідача вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а і права членів його сім'ї, які зареєстровані та проживають у квартирі, - не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, адже відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 і вказана обставина відповідачем не заперечується.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України 2004 року поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України 2004 року забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV).

При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову ОСОБА_4 суд першої інстанції встановив реальність спірних правовідносин сторін, співмірність вимог заяви про забезпечення позову із заявленими позовними вимогами та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви, оскільки невжиття вказаного виду забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2018 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.