Провадження № 2/761/1806/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Припутневич В.І.,

за участю представника позивача: Хобти Д.О.,

представника третьої особи: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та як законного представника ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Шевченківська районна в м.Києві державна адміністрація в особі служби у справах дітей про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

12 жовтня 2017 року до суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та як законного представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення.

Під час слухання справи як третю особу було залучено Шевченківську районну в м.Києві державну адміністрацію в особі служби у справах дітей.

В позовних вимогах позивач просить: виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1.

Вимоги обгрунтовані тим, що 24.03.2008 року між позивачем (далі - Банк) та ОСОБА_3 (далі - Позичальник) було укладено Кредитний договір №6137004 за яким Позичальнику було надано кредит в розмірі 45 000,00 доларів США для власного використання. В забезпечення використання зобов'язань за вказаним договором, між Банком та ОСОБА_7 був укладений Договір іпотеки за умовами якого в іпотеку Банку було передано квартиру АДРЕСА_2.

Як зазначає позивач, Позичальник належним чином не виконувала власні зобов'язання за договором, а тому позивач прийняв квартиру у власність.

Так як на даний час позивач є власником квартири, він звернувся до відповідачів з вимогою про виселення з квартири та її звільнення. Відповідачі на вимогу не відреагували та квартиру не звільнили, а тому для захисту порушеного права позивач звернувся до суду з цим позовом.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з'явились та представника не направили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили.

Представник третьої особи в судовому засіданні не підтримав заявлених вимог та просив відмовити в їх задоволенні так як будуть порушуватись житлові права дітей.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 березня 2008 року між ЗАТ "Перший український міжнародний банк" (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_3 (далі - Позичальник) укладено Кредитний договір №6137004, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 45 000,00 доларів США на строк до 24 березня 2023 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за укладеним кредитним договором, того ж дня, між ЗАТ "Перший український міжнародний банк" (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_3, ОСОБА_7 (далі - Іпотекодавці) укладений іпотечний договір, за умовами якого Іпотекодавці передали кредитору в іпотеку квартиру АДРЕСА_3, що належать Іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 08.12.2003 року.

У зв'язку з неналежним виконанням Позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка не погашена. Суду не надано доказів суми заборгованості за кредитним договором на час розгляду справи.

26 квітня 2017 року за ПАТ «Перший український міжнародний банк» було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4 на підставі Договору іпотеки від 24.03.2008 року.

В судовому засіданні встановлено, в квартирі АДРЕСА_5 на час розгляду справи зареєстровані:

-ОСОБА_3, 1968 року народження з 1993 року

-ОСОБА_8, 1989 року народження з 1993 року

-ОСОБА_9, 2009 року народження з 2009 року

-ОСОБА_10, 2015 року народження з 2016 року.

11.09.2017 року позивач направив повідомлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 особисто та як законному представнику ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про добровільне звільнення квартири протягом 14 календарних днів з дня отримання даного листа.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку", згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку". Так, згідно із частинами першою, другою цієї статті в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Спеціальним правилом, яким визначається порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення. У частині третій статті 109 цього Кодексу урегульовано порядок виселення осіб. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, у частині другій статті 109 ЖК Української РСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так й статті 109 ЖК Української РСР. Таким чином, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому, відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло має бути визначено в рішенні суду.

Судом також встановлено та не заперечувалось сторонами, що придбання іпотечного майна (квартири) відбулося до укладання кредитного договору, договору іпотеки, а також до фактичного отримання позичальником кредитних коштів.

Позивач в позовній заяві не зазначив адреси іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про виселення.

Такі ж правові висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 18 березня 2015 року у справі N 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі N 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі N 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16 та Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 року у справі N 303/1590/15-ц, провадження N 61-9284св18.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 77-81, 141, 213, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та як законного представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 30 вересня 2018 року

Суддя: Н.Г.Притула