Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 344/12016/16-ц

провадження № 61-19423св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2017 року у складі судді Мелещенко Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Васильковського В. М.,

Горейко М. Д., Проскурніцького П. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Позовна заява мотивована тим, тим позивач посилається на те, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2015 року стягнуто з ОСОБА_5 на користьОСОБА_4 грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля марки AUDI A6 2.6, 1997 року випуску, шасі (рама,кузов) НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 40 685,00 грн та судовий збір у розмірі 495,60 грн. Виконавчий лист позивачем було пред'явлено до виконання. Проте з часу ухвалення судового рішення та по даний час ОСОБА_4 не отримала грошової компенсації, оскільки відповідач не хоче повертати їй вказані грошові кошти.

У зв'язку з викладеним просила стягнути з ОСОБА_5 на її користь

35 645,17 грн інфляційних втрат та 4 033,00 грн трьох процентів річних за прострочення виконання виплати грошової компенсації.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від

06 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2017 року, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати у розмірі

23 469,85 грн, три проценти річних у розмірі 1 746,57 грн, усього на загальну суму 25 216,42 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Судові рішення мотивовані тим, що між сторонами у справі виникло грошове зобов'язання на підставі рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2015 року, яким з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля марки AUDI A6 у розмірі 40 685,00 грн. Невиконання такого зобов'язання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем було повідомлено суд першої інстанції про те, що позивач у квітні 2016 року змінила прізвище з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4», однак судове рішення було ухвалено на користь неіснуючої особи ОСОБА_4 Висновок судів першої та апеляційної інстанцій про існування між сторонами грошового зобов'язання є неправильним, оскільки зобов'язальні правовідносини можуть виникати з актів цивільного законодавства, а судове рішення лише підтверджує їх наявність. Також, суди не звернули увагу на те, що визначення грошового зобов'язання міститься у статті 1 Закону України «Про фінансову реструктуризацію», за змістом якої це зобов'язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та з інших підстав, передбачених законодавством України. Однак, сторони у справі не укладали між собою жодного цивільно-правового договору (правочину), тому прострочення виконання грошового зобов'язання у даному випадку не може бути. Державним виконавцем не було вжито належних заходів щодо звернення стягнення на належний йому земельний пай і доходи з нього, за рахунок яких можна було б відшкодувати позивачці вартість 1/2 автомобіля. Звернення стягнення на пенсію відповідача є неможливим в силу закону, який також не передбачає такого способу захисту цивільних прав, як стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за неможливість виконати рішення суду в ході виконавчого провадження. Крім того, відповідач вказує, що суди першої й апеляційної інстанцій не врахували правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.

Заперечення до суду касаційної інстанції від сторони у справі не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_4 до

ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння та поділ спільного майна подружжя. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь

ОСОБА_4 грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля марки AUDI A6, у розмірі 40 685,00 грн та судовий збір у розмірі 495,60 грн (а. с. 3-5).

Позивач 20 квітня 2016 року змінила прізвище з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4»

(а. с. 36).

Постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції від 07 листопада 2013 року відкрито виконавче провадження № 40588629 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 40 685,00 грн грошової компенсації за 1/2 вартості автомобіля та 417,60 грн понесених судових витрат (а. с. 23, 55).

Постановою головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції від 22 жовтня

2015року відкрито виконавче провадження № 49094130 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 40 685 грн грошової компенсації за

1/2 вартості автомобіля і судових витрат (а. с. 56).

03 листопада 2015 року відділ Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції звернувся з листом до Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про проведення стягнення з ОСОБА_5 в розмірі 50 % від пенсії і поділити 33 % згідно виконавчого листа № 2-975/2009 від 11 березня

2009 року і 17% по виконавчому листу № 0907/6295/2012 від 09 жовтня

2015 року (а. с. 57).

03 грудня 2015 року відділ Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції звернувся з листом до Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про повернення без виконання постанови № 49094130 про стягнення заборгованості з пенсії боржника ОСОБА_5 (а. с. 58).

29 грудня 2014 року Відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції надіслав лист на адресу Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про припинення стягнення та повернення постанови з пенсії ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 по виконавчому листу № 0907/6295/2012 від 08 жовтня 2014 року (а. с. 59).

Згідно листів Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року № 116/Ш-15, 05 квітня

2017 року № 5182, з пенсії ОСОБА_5 утримано борг в розмірі 4 839,90 грн, виконавчий збір в розмірі 4 048,44 грн та витрати виконавчого провадження в розмірі 100,00 грн згідно постанови виконавчого провадження №40588629 від 29 травня 2014 року, станом на 01 січня 2015 року залишок боргу становив

36 262,70 грн та виконавчий збір - 61,82 грн (а. с. 22, 60-61).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У частині п'ятій статті 11 ЦК України зазначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, рішенням суду апеляційної інстанції від 02 лютого 2015 року з

ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто грошову компенсацію

1/2 вартості автомобіля у розмірі 40 685,00 грн та судового збору у розмірі 495,60 грн, тому між сторонами виникло грошове зобов'язання.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ

2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2015 року, яке набрало законної сили того ж дня, про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації 1/2 вартості автомобіля у розмірі 40 685,00 грн та судового збору у розмірі 495,60 грн.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі належним чином оцінених доказів та дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 є безпідставними та висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій, впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від

06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик