Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 359/11706/15-ц

провадження № 61-13907св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Відділ державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року у складі судді Журавського В. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 липня 2016 року у складі колегії суддів: Даценко Л. М., Білоконь О. В., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області (далі - ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області), Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області (далі - ГУ Державної казначейської служби України у Київській області) про відшкодування майнової шкоди, посилаючись на те, що постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2013 року його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), та накладено стягнення у виді оплатного вилучення автомобіля «Мазда-6», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2. 16 вересня 2013 року на виконання вищезазначеної постанови суду ВДВС Бориспільського МРУЮ Київській області було відкрито виконавче провадження, а 23 вересня 2013 року на вимогу державного виконавця він передав автомобіль для реалізації. Описане майно прийняв на відповідальне зберігання представник Приватного підприємства «Нива-В. Ш.» (далі - ПП «Нива-В. Ш.») ОСОБА_2 04 листопада 2013 року йому стало відомо про те, що державний виконавець Кальонкін О. С., не виносячи постанову про зміну зберігача майна, передав транспортний засіб заступнику директора філії ПП «Нива-В. Ш.» ОСОБА_3, у якого були відсутні повноваження щодо приймання майна на відповідальне зберігання. В подальшому з'ясувалося, що місцезнаходження автомобіля невідоме. Розшук результатів не дав. Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року дії державного виконавця ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області Кальонкіна О. С. щодо передачі 04 листопада 2013 року арештованого майна на зберігання ОСОБА_4 та бездіяльність цього виконавця щодо невиконання обов'язку реалізації автомобіля були визнані незаконними. Після спливу двох років він так і не отримав грошових коштів від реалізації транспортного засобу, чим грубо порушені його права як сторони виконавчого провадження. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання ГУ Державної казначейської служби України у Київській області з рахунка державного бюджету на його користь майнову шкоду в розмірі 214 995 грн, завдану неправомірними діями ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання ГУ Державної казначейської служби України у Київській області з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 214 995 грн, завдану неправомірними діями ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 доведено неправомірність дій державного виконавця ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області та розмір заподіяної йому шкоди. Тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 липня 2016 року апеляційну скаргу ГУ Державної казначейської служби України у Київській області відхилено. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У серпні 2016 року ГУ Державної казначейської служби України у Київській області подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 липня 2016 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що списання грошових коштів з Державного бюджету України на відшкодування шкоди на підставі рішення суду здійснює Казначейство України, а не його територіальні органи. ГУ Державної казначейської служби України у Київській області права позивача не порушувало, а тому не може нести відповідальність за дії державних органів та їх посадових осіб. Оцінка транспортного засобу була проведена без його огляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 12 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 березня 2018 року справу № 359/11706/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2013 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді оплатного вилучення автомобіля «Мазда-6» 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області Нечитайло Д. В. від 16 вересня 2013 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаної постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2013 року.

23 вересня 2013 року державним виконавцем проведено опис належного позивачу автомобіля та накладено на нього арешт. Описане майно було передано на відповідальне зберігання представнику торговельної організації ПП «Нива-В. Ш.» ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності від 03 вересня 2013 року.

29 жовтня 2013 року ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області призначено суб'єкта оціночної діяльності в особі ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» для надання експертного висновку щодо ринкової вартості автомобіля.

У зв'язку із звільненням ОСОБА_2 з ПП «Нива-В. Ш.» старший державний виконавець ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області Кальонкін О. С. на підставі акта прийому-передачі від 04 листопада 2013 року передав автомобіль «Мазда-6» на відповідальне зберігання ОСОБА_4

Однак ПП «Нива-В. Ш.» не уповноважувало ОСОБА_4 на приймання майна на відповідальне зберігання.

10 січня 2014 року до ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області надійшов експертний висновок від 16 грудня 2013 року, згідно з яким ринкова вартість автомобіля «Мазда-6» становила 41 тис. грн.

Станом на 16 червня 2014 року транспортний засіб перебував на спеціальному майданчику ПП «Нива-В. Ш.», що підтверджено актом державного виконавця ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області.

18 вересня 2014 року державним виконавцем ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області винесено постанову про призначення експерта для оцінки майна в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗемЮрКонсалтинг» (далі - ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг»), оскільки попередній висновок втратив чинність. Однак провести оцінку не виявилося можливим у зв'язку із зникненням автомобіля та його зберігача.

25 лютого 2015 року до ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області надійшов лист від ліквідатора ПП «Нива-В. Ш.» ОСОБА_5, в якому пропонувалося звернутися з приводу повернення транспортного засобу до особи, яка прийняла майно на зберігання, - ОСОБА_4

У зв'язку із викраденням транспортного засобу ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області 04 березня 2015 року надіслав до Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області заяву про вчинення кримінального правопорушення.

21 березня 2015 року СВ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області було відкрито кримінальне провадження № 0001034 та оголошено автомобіль «Мазда-6» у розшук.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною третьою статті 11 Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу», чинного на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження»,чинного на час виникнення спірних правовідносин, збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Згідно із статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

З наведеного вище випливає, що шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об'єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб'єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

У 2015 році позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з адміністративним позовом до ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області про визнання дій незаконними.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року дії державного виконавця ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області Кальонкіна О. С. щодо передачі 04 листопада 2013 року арештованого майна на зберігання ОСОБА_4 та бездіяльність цього виконавця щодо невиконання обов'язку реалізації належного позивачу автомобіля були визнані незаконними.

Вартість автомобіля «Мазда-6» становить 214 995 грн, що підтверджено висновком з незалежної оцінки майна, складеним ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» 26 червня 2015 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що позивачем доведено завдання йому майнової шкоди неправомірними діями, бездіяльністю посадових осіб державної виконавчої служби та її розмір.

Аргументи касаційної скарги про те, що оцінка транспортного засобу була проведена без його огляду, не заслуговують на увагу, оскільки переданий позивачем ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області транспортний засіб зник, що унеможливило його огляд для встановлення дійсної (ринкової) вартості. У такому разі ринкова вартість спірного майна визначається, виходячи з вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна, що є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на майно.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення в означеній частині відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Проте Верховний Суд не може повністю погодитися з висновками судів попередніх інстанцій у частині стягнення майнової шкоди з Державного бюджету України через ГУ Державної казначейської служби України у Київській області шляхом списання коштів з рахунку державного бюджету.

Згідно з пунктом 23-1 частини першої статті 1 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов'язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Відповідно до пункту 9 Розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9 Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з пунктом 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Враховуючи, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейської служби України, висновки судів попередніх інстанцій щодо стягнення коштів з Державного бюджету України через ГУ Державної казначейської служби України у Київській області є помилковими, оскільки територіальні органи Державної казначейської служби України не мають права на списання коштів з Державного бюджету для компенсації заподіяної шкоди.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми права при визначенні порядку відшкодування майнової шкоди за рахунок держави, то Верховний Суд, враховуючи, що Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, а територіальний орган Казначейства брав участь у розгляді цієї справи, реалізуючи всі процесуальні права відповідача, дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення слід змінити на підставі статті 412 ЦПК України, стягнувши з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 214 995 грн на відшкодування майнової шкоди.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги ГУ Державної казначейської служби України у Київській області щодо залучення до участі у справі Державної казначейської служби України як належного відповідача, оскільки Державну казначейську службу України можуть представляти територіальні органи або безпосередньо сама Державна казначейська служба України, тому ГУ Державної казначейської служби України у Київській області виступало належним відповідачем у цій справі, реалізуючи всі процесуальні права.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 липня 2016 року змінити.

Позов задовольнити частково. Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 214 995 (двісті чотирнадцять тисяч дев'ятсот дев'яносто п'ять) грн на відшкодування майнової шкоди.

В решті рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик