Справа № 489/2098/18
Провадження №2/489/1619/18
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
03 жовтня 2018 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 у складі:
головуючого судді Румянцевої Н.О.,
із секретарем судових засідань ОСОБА_2,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» назву якого змінено на акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №б/н від 06.03.2006 року в розмірі 5996 грн. 84 коп., оскільки останній не виконує зобовязань за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» зазначає, що 06.03.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було підписано Заяву №б/н від 06.03.2006 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 7000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Свої зобовязання за кредитним договором не виконував належним чином, в звязку з чим утворилась заборгованість за кредитом. 29.08.2016 року позичальник, ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30.08.2016 року. Тому просять стягнути заборгованість із спадкоємців, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а саме ОСОБА_5, ОСОБА_3.
Посилаючись на викладені обставини просили заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином.
Судом ухвалено провести заочний розгляд справи.
Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.
Судом встановлено, що 06.03.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було підписано Заяву №б/н від 06.03.2006 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 7000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_4 можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідно до умов Договору Клієнт ОСОБА_4 був ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами.
Під борговими зобов'язаннями Сторони узгодили зобов'язання Клієнта з повернення тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафів, тобто загальну заборгованість клієнта, що зазначено в п. 2.1.1.12.1 «Умовами та правилами надання банківських послуг».
На підставі п. 2.1.1.12.2 в разі непогашення Клієнтом боргових зобов'язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом Клієнт сплачує Банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування. Сплату відсотків за користування кредитом Клієнт здійснює шляхом надання доручення Банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих відсотків (договірне списання).
Проте в порушення умов, передбачених кредитним договором, ОСОБА_4 грошові зобовязання перед кредитодавцем не виконував належним чином, внаслідок чого виникла заборгованість.
Згідно із положеннями статей 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, з дотриманням строку (терміну) його виконання, якщо такий встановлено зобовязанням.
Відповідно до наданого позивачем ОСОБА_6, заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором № б/н від 06.03.2006 року на дату смерті становить - 5996.84 грн. з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, яка складається з наступного: тіло кредиту 2845,80 грн., нараховано процентів за користуванням кредитом -3101,04 грн., нараховано пені 50,00 грн.
Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, яким врегульовано відносини позики.
Згідно ч. 2 ст. 1050 вказаного Кодексу, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 536 цього Кодексу за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти у розмірі, встановленому договором.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).
29 серпня 2016 року ОСОБА_4 помер, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії І-ФП № 246985.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, оскільки на час відкриття спадщини був зареєстрований разом із спадкодавцем.
Як зазначено в позовній заяві, банк вважає, що відповідач як спадкоємець боржника має виконати його зобовязання перед ПАТ КБ «Приватбанк».
10 лютого 2017 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» було направлено до Другої Миколаївської державної нотаріальної контори претензію кредитора спадкоємцям померлого ОСОБА_4
Також 04 жовтня 2017 року до спадкоємців, ОСОБА_5, ОСОБА_5 ОСОБА_7 КБ «ПриватБанк» було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред'явив свої вимоги, але спадкоємцями ніякий дій не було виконано, до теперішнього часу заборгованість померлого її спадкоємцями в добровільному порядку не погашена.
ОСОБА_5 померла 28 березня 2017 року, свідченням чого є актовий запис про смерть № 271 від 29.03.2017 року та підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, сформованого 19.06.2018 року.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.
Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.
Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
У відповідності до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.
Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.
Проте, зазначені вище норми підлягали б застосування, за умови, що відповідач є спадкоємцем боржника. У даній справі позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем померлого ОСОБА_4
Крім того, реєстрація відповідача та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, не є безумовним доказом того, що відповідач проживав разом із ОСОБА_4 та є особою, яка відповідно до вимог частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, проживання будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого. Крім того, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду доказів того, що його вимога як кредитора була отримана відповідачем, та залишилася без відповідного реагування.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 80-81, 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень.
Недоведеність обставин, на яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.
Між тим суду не було надано доказів про обсяг спадкового майна, на яке відкрилась спадщина після смерті ОСОБА_4, повне коло спадкоємців, достовірні докази того, що відповідач є спадкоємцем померлого за законом (якої саме черги) або за заповітом, тощо.
Жодних клопотань про витребування доказів тощо представником ПАТ КБ «ПриватБанк» заявлено не було.
ПАТ КБ «ПриватБанк», діючи з порушенням норм законодавства України в частині розголошення конфіденційних даних, приєднав до матеріалів справи та надав суду копію паспорта ОСОБА_3, при цьому не вказавши, яким шляхом було отримано копію вказаного документа.
Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано суду достовірних, допустимих та достатніх доказів того, що відповідач прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, а також не встановлено вартість спадкового майна, в межах якого він нібито відповідає за зобовязаннями померлого, а тому суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Апеляційного суду Миколаївської області.
Відповідач: ОСОБА_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНКОПП НОМЕР_1.
Суддя Ленінського районного
суду міста ОСОБА_1 Румянцева
Повний текст судового рішення складено «17» жовтня 2018 року.