Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 742/2214/16-ц

провадження № 61-10283св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року у складі судді Галича А. І. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2016 рокуу складі колегії суддів: Вінгаль В. М., Кузюри Л. В., Харечко Л. К.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 21 вересня 1986 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської областівід 14 травня 2015 року. В період перебування у шлюбі сторонами було придбано (побудовано) житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Відповідач створює їй перешкоди у користуванні будинком, не допускає її до нього, відмовляється надати документи та стверджує, що будинок є його особистою приватною власністю. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину згаданого домоволодіння.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірне нерухоме майно придбано сторонами у власність під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі. Це майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у ньому є рівними.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та особи, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, ОСОБА_3 відхилено. Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 та особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, ОСОБА_3 подалидо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги, в яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просили скасувати заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року та ухвалуАпеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2016 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що він не брав участі у розгляді справи в суді першої інстанції, а тому був позбавлений можливості подати докази, які мають значення для правильного вирішення справи. Позивач не надала суду правовстановлюючих документів на земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок. Оскільки будинок був споруджений у 1993 році, то суди мали застосувати до спірних правовідносин чинне на той час законодавство. Земельна ділянка під будівництво домоволодіння була виділена його матері ОСОБА_3 Апеляційний суд витребував лише копію інвентаризаційної справи, хоча він просив дослідити її оригінал. У свідоцтві про право власності, яке знаходилося у вказаних матеріалах, відсутні печатки, а тому воно є нікчемним. Під час розгляду справи позивач подавала заяву про уточнення позовних вимог, але така заява судом йому не направлялася. Крім цього, суд апеляційної інстанції мав залучити його матір до участі у справі як третю особу або відповідача, оскільки саме їй було надано дозвіл на будівництво спірного будинку.

Касаційна скарга ОСОБА_3, крім зазначених відповідачем мотивів, обґрунтована тим, що рішенням Виконавчого комітету Прилуцької районної ради Чернігівської області від 17 квітня 1990 року їй була виділена під забудову земельна ділянка по АДРЕСА_1. Ця обставина судами не з'ясована, що призвело до незалучення її до участі у справі як співвідповідача. Спірний будинок не міг бути збудований за кошти її сина та позивача, оскільки у 1990 році їм виповнилося лише 20 років, самостійного доходу вони не мали. Самостійною підставою для скасування оскаржуваних рішень є відсутність реєстрації спірного будинку в реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_3, а ухвалою від 24 листопада 2016 року - за касаційною скаргою ОСОБА_2

У січні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційні скарги, в якому посилалася на те, що з 1986 року на підставі договору купівлі-продажуОСОБА_2 належав житловий будинок по АДРЕСА_1. Цю обставину в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 не заперечувала. Вказане домоволодіння було придбане з метою отримання у користування земельної ділянки і здійснення на ній будівництва нового будинку, який був споруджений у 1990 році, що підтверджується рішенням Прилуцької районної ради від 25 січня 1991 року № 8. Крім цього, на ім'я відповідача як власника спірного домоволодіння були виготовлені проекти газо- та електропостачання. Заявники свідомо не надали суду оригіналів договору купівлі-продажу, технічного паспорта, а також свідоцтва на право власності на будинок, в якому містяться усі необхідні реквізити, підписи та печатки. Право власності на домоволодіння було зареєстроване у 1993 році, а тому відомості про це майно відсутні в електронному реєстрі прав власності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 лютого 2018 року справу № 742/2214/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з21 вересня 1986 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської областівід 14 травня 2015 року було розірвано.

Право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 згідно із свідоцтвом про право власності НОМЕР_1, виданим 24 квітня 1993 року Виконавчим комітетом Івковецької сільської ради народних депутатів на підставі рішення Прилуцької районної ради народних депутатів від 25 січня 1991 року № 8.

Наполягаючи на задоволенні позовних вимог, позивач зазначала, що після розлучення вирішити питання поділу майна і визначити вартість будинку та ціни позову в добровільному порядку вона не має можливості, оскільки відповідач не надає їй документів для проведення оцінки, а також не допускає її та представників Комунального підприємства «Прилуцьке МБТІ» для проведення поточної інвентаризації будинку.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна (далі - КпШС України), а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Встановивши, що спірний житловий будинок набутий сторонами в період шлюбу, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що таке майно підлягає поділу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Застосування судом першої інстанції норм СК України замість КпШС України не є підставою для скасування рішення суду, оскільки стаття 22 КпШС України, яка визначає правовий режим спільно нажитого майна подружжя, кореспондуються зі статтею 60 СК України. Тому таке формальне порушення не потягнуло за собою неправильне вирішення спору.

Доводи ОСОБА_2 про те, що він не брав участі у розгляді справи у місцевому суді, а тому не міг подати докази, які мають значення для правильного вирішення спору, не заслуговують на увагу, оскільки він не був позбавлений можливості подати необхідні докази на заперечення проти заявлених до нього позовних вимог до суду апеляційної інстанції, однак не зробив цього і не спростував доказів, покладених судом в основу рішення.

Наведені відповідачем доводи про те, що він не знав про оформлення на його ім'я спірного домоволодіння, судом апеляційної інстанції обґрунтовано відхилено з посиланням на те, що такі доводи спростовуються довідками про укладення ним договору на електропостачання та на розроблення проекту газифікації будинку. Крім того, технічний паспорт на житловий будинок було виготовлено у 1993 році на замовлення його дружини - позивача ОСОБА_1

Посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на те, що під час розгляду справи позивач подавала заяву про уточнення позовних вимог, але суд його не повідомив про це, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки відкладення розгляду справи у разі уточнення позовних вимог є необхідністю, яка базується на праві інших учасників процесу висловити свої доводи та міркування у зв'язку з новими обставинами та необхідністю подати відповідні докази на їх спростування. В заяві про уточнення позову від 11 серпня 2016 року ОСОБА_1 зазначила про допущену нею описку в позовній заяві, в якій вона всупереч наведеному обґрунтуванню своїх вимог просила визнати за нею право власності на весь спірний будинок, тоді як в дійсності її вимоги полягали у визнанні права власності на 1/2 його частину, що і було нею виправлено в заяві. Уточнення позовних вимог шляхом їх зменшення не є тим фактором, який негативно впливає на права відповідача, оскільки не призводить до звуження його існуючих прав та свобод.

Аргументи касаційних скарг про те, що копія свідоцтва про право власності, яка знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи, є неналежним доказом, а також про те, що суд апеляційної інстанції мав залучити ОСОБА_3 як третю особу або відповідача, оскільки на підставі рішення Виконкому Прилуцької районної ради Чернігівської області від 17 квітня 1990 року № 83 саме їй було надано дозвіл на будівництво спірного будинку, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судами встановлено, що власником спірного домоволодіння є відповідач, що підтверджується рішенням Прилуцької районної ради народних депутатів від 25 січня 1991 року № 8 «Про визнання права власності на житлові будинки за громадянами сіл Івківці, Голубівка, Ряшки» та виданим на його підставі 24 квітня 1993 року Виконавчим комітетом Івковецької сільської ради народних депутатів свідоцтвом про право власності НОМЕР_1.

Відповідно до частини першої статті 28 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року N 561-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить і право володіння або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

Отже, з моменту набуття права власності на нерухоме майно, яке раніше належало іншій особі, новий власник такого майна стає користувачем земельної ділянки, на якій знаходиться будівля. Заявниками не надано доказів того, що на час розгляду справи судами попередніх інстанцій власником спірного домоволодіння та земельної ділянки була інша особа.

Не заслуговують на увагу і доводи ОСОБА_3 про те, що самостійною підставою для скасування оскаржуваних рішень є відсутність реєстрації спірного будинку в реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введено з 29 червня 1998 року. Саме цього дня набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09 червня 1998 року № 121. Таким чином, право власності, набуте (шляхом створення або придбання нерухомості) до 29 червня 1998 року з дотриманням установленого порядку такого набуття, однак без державної реєстрації, слід вважати таким, що виникло та набуте на законних підставах.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Що стосується ненадання позивачем оригіналу свідоцтва про право власності на житловий будинок, то у позовній заяві вона зазначила, що всі правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно знаходяться у відповідача, який не допускає її до цього майна. Отже, позивач фактично не мала можливості надати вказані докази. Заявники цих обставин не спростували. Крім цього, зазначені обставини не вплинули на правильність вирішення спору по суті, а відтак не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення суду першої інстанції було зупинено ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 та 24 листопада 2017 року, у зв'язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик