Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 521/9445/17

провадження № 61-8978 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_5,

третя особа - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2017 року в складі судді Плавича І. В. та на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року в складі колегії суддів Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та просила визначити місце проживання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею.

У позовній заяві ОСОБА_4 зазначала, що з 2013 року вона та ОСОБА_5 проживають окремо. В 2017 році шлюб між ними розірваний в судовому порядку, однак дійти порозуміння щодо визначення місця проживання спільної дитини сторонам не вдалось, а тому просила визначити місце проживання дитини з нею.

ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом та просив визначити місце проживання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним. Указував, що з листопада 2015 року син ОСОБА_6 постійно проживає з ним, оскільки мати не піклувалася про сина належним чином, а тому просив задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року, первісний позов задоволено та визначено місце проживання сина ОСОБА_6 з матір'ю ОСОБА_4 У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що згідно з Принципом 6, затвердженим Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією № 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю, окрім того висновок органу опіки та піклування є недостатньо мотивованим та обґрунтованим, а тому не може бути врахований при вирішення спору.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

10 листопада 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення та просив скасувати їх, оскільки висновки суду не ґрунтуються на обставинах справи та мають дискримінаційний характер. Зазначав, що син з листопада 2015 року проживає з ним, оскільки мати ОСОБА_4 не створила належних умов для його проживання, не усвідомлювала відповідальність за належне виховання дитини та вела аморальний спосіб життя. Вказував, що суд не надав належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, та не врахував, що визначення місця проживання дитини з матір'ю суперечить найвищим інтересам дитини та негативно вплине на психологічний стан сина.

Просив скасувати оскаржувані судові рішення, відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, визначивши місце проживання сина з батьком.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року вказану скаргу залишено без руху для усунення недоліків касаційної скарги.

11 грудня 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заяву про усунення недоліків, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та документ на підтвердження сплати судового збору.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана скарга передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2018 року поновлено ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження та відкрито провадження в даній справі.

04 квітня 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду заперечення на дану касаційну скаргу та заначила, що ОСОБА_5 зловживає спиртними напоями, не має самостійного доходу та своєю аморальною поведінкою може перешкодити нормальному розвитку сина, а тому суди, з урахуванням найкращих інтересів дитини, дійшли правильного висновку про необхідність визначення місця проживання сина з матір'ю. Просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2018 року клопотання ОСОБА_5 задоволено та зупинено виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року, до завершення розгляду касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2018 року дану справу призначено до судового розгляду

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що з 07 травня 2011 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебували в шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 року в них народився син - ОСОБА_6.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 розірваний.

З 2013 року до листопада 2015 року син сторін проживав із матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

З листопада 2015 року дитина проживає за адресою: АДРЕСА_2 з батьком, який, вважаючи, що мати ОСОБА_4 не створила відповідних житлово-побутових умов, не піклувалася належним чином про сина та не забезпечила йому достатні умови для розвитку, вирішив забрати дитину до себе.

Відповідно до висновку Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради № 0897/01-20 від 07 квітня 2017 року орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2, оскільки батько приділяє багато уваги та часу сину, створив для нього належні умови життя та матеріального забезпечення, а мати здоров'ям сина та його життям не цікавиться.

Cтаттею 141 Сімейного кодексу України та частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей.

Відповідно до частини другої статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Такими обставинами є: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Посилання судів на принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року є помилковими, оскільки вказаний документ не є міжнародним договором, відтак цей правовий акт не має загальнообов'язкового характеру на території України.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Ураховуючи викладене, мотиви, з яких виходили суди при вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання їх малолітнього сина, не дають підстав для висновку, що суди виходили з якнайкращих інтересів дитини та не ґрунтуються на встановлених обставинах справи.

Суди не в повній мірі з'ясували обставини, що мають значення для справи, зокрема ставлення батьків до своїх батьківських обов'язків, їх турботу про малолітнього ОСОБА_6, особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною, можливість створення дитині умов для виховання і розвитку, не врахували вік дитини та її вікові особливості розвитку та не зробили висновок, як вплине зміна місця проживання дитини та звичного для дитини оточення на його розвиток, психологічний стан та емоційну стабільність, та чи не суперечитиме зміна місця проживання якнайкращим інтересам дитини.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК Українипідставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 402, 409, 411 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Н. О.Антоненко

В. І.Журавель

В. М.Коротун

В. І. Крат