Справа № 212/2206/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2018 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, в складі: головуючого судді - Борис О.Н., за участі секретаря судового засідання Хазієвої Т.В., в порядку ст. 247 ЦПК України за відсутності учасників справи та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу 212/2206/18; 2/212/1586/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давнини, третя особа виконавчий комітет Покровської районної у місті ради, м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, -

встановив:

У квітні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давнини, третя особа виконавчий комітет Покровської районної у місті ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Обгрунтовуючи позовні вимоги вказує, що відповідач у справі доводиться їй рідним братом. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла їхня мати ОСОБА_3, після смерті якої вона та відповідач успадкували у рівних частинах спадкове майно, а саме: по ? частині квартири АДРЕСА_1. Вона постійно зареєстрована та мешкає за вказаною адресою. Їй відомо,що відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину, але з 1995 року не мешкав за даною адресою. Після смерті матері у спірну квартиру не вселявся. За 17 років після смерті матері вони з відповідачем жодного разу не бачилися, з телефонної розмови їй відомо, що він мешкає за межами країни та не має наміру допомагати їй в утриманні квартири. Вважає, що у зв'язку з добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у неї виникло право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України, оскільки вона відкрито володіє частиною квартири, яка належить відповідачу у справі, ніяких дій для приховування цього факту не здійснює.

Позовна заява надійшла до суду 05.04.2018 року. На виконання вимог ст. 122 ч. 3 ЦПК України прийнятий Законом від 18.03.2004 року № 1618-IV, судом направлявся запит до відповідного органу реєстрації місця проживання фізичних осіб, для перевірки зареєстрованого місця проживання/перебування відповідача ОСОБА_2

Відповідь на запит судом отримана 18.06.2018 року, справа підсудна Жовтневому районному суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, тому ухвалою судді Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2018 року позов було прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 20 липня 2018 року до участі у справі залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - виконавчий комітет Покровської районної в місті ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Ухвалою суду від 20 вересня 2018 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Позивач у судове засідання надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримала і просила задовольнити у повному обсязі.

Відповідач до судового засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суду не відомо.

Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність та пояснення щодо позову та просив відмовити у його задоволенні.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне.

Як вбачається з копії паспорту позивача ОСОБА_1 серії НОМЕР_2, виданого 08.02.2002 року Жовтневим РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області, вона з 01 грудня 2015 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9 зворотній бік).

Рішенням суду від 23.10.2007 року розподілено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3, визнано право власності в порядку спадкування за законом на ? частину вказаної квартири за ОСОБА_1 (а.с.11).

Як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 07.02.2008 року, ОСОБА_1 є власником ? частки квартири АДРЕСА_1, форма власності - приватна спільна часткова (а.с.12).

Відповідно до довідки № 52 про склад сім'ї виданої ПП «Домінімум» 22.03.2018 року (а.с.13) за спірною адресою зареєстрованою значиться лише ОСОБА_1.

З Акту від 31.03.2008 року, складеного жильцями будинку №73 та засвідченого директором ПП «Домінімум» 03.04.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не мешкає з 1995 року по теперішній час (а.с.14).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 344 Цивільного кодексу України, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю відповідно до вимог ст.344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Аналізуючи поняття "добросовісності володіння", як ознаку набувальної давності за ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

При набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону - на позивача. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

При цьому, виходячи зі змісту статті ст.344 ЦК України особа, що має право на визнання права власності на майно за набувальною давністю повинна бути незаконним добросовісним володільцем цього майна, тобто фактичним володільцем, який не має будь-якого титулу (права власності, користування, сервітуту та інші) на це майно, а наявність відповідного титулу виключає застосування положень статті 344 Цивільного кодексу України.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Добросовісність заволодіння майном особою полягає в її переконанні, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до неї законно, а саме: особа при заволодіння майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності чи володіння майном. При цьому факт обізнаності особи про те, що вона не є власником не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Відкритість володіння полягає в тому, що фактичний незаконний володілець майна, здійснюючи володіння повинен ставитись до речі як до своєї власної (експлуатувати, вживати необхідні заходи до утримання), не приховуючи цього факту від інших осіб. При цьому від давнісного володільця не вимагається здійснення активних дій для демонстрації свого володіння іншим особам, а вимагається лише утримання від дій, спрямованих на його приховування.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, тому норма ст.344 даного Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року.

Водночас, згідно роз'яснень, які містяться в п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року за № 5, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке:

1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

Враховуючи положення ст. ст. 335 та 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 263 ЦПК).

Також, відповідно до роз'яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто, на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом.

Разом з тим, відповідно до роз'яснень, наданих в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК України набуття право власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (ст. 1216 ЦК України), а набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України).

Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

Відповідно до норм статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Детально вивчивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд вважає, що правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірну частину квартири в порядку набувальної давності не має, оскільки позивач є співвласником зазначеної квартири, їй належить на праві спільної часткової власності 1/2 частини спірної квартири у порядку спадкування після смерті матері, так само інша спірна ? частина квартири належить на праві спільної часткової власності її рідному брату, відповідачу у справі ОСОБА_2 у порядку спадкування після смерті матері.

Як зазначено самою позивачкою у позові, їй відомо, що спірна ? частина квартири належала та належить ОСОБА_2

Крім того, позивачці було відомо, що вона є спадкоємцем після смерті матері лише ? частини спірної квартири та неправомірно володіє чужою часткою майна, а тому позивача не можна вважати такою, що добросовісно заволоділа чужим майном.

Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що її брат ОСОБА_4 з 1995 року не мешкає за спірною адресою, оскільки Акт про не проживання хоча і посвідчений директором ПП «Домінімум» 03.04.2018 року, проте датою його складання зазначено 31.03.2008 року.

Отже, суд критично ставиться до вищевказаного Акту, як до належного та допустимого доказу у справі, оскільки з дати його складання по день звернення до суду з позовом пройшло десять років.

Крім того, позивач ОСОБА_1 за спірною адресою зареєстрована лише з 01 грудня 2015 року, про що у її паспорті міститься відповідна відмітка та доказів щодо її постійного проживання, безперервного, відкритого та добросовісного володіння квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з початку 2000-х років не надано.

У матеріалах справи не міститься жодного документу на підтвердження вищевказаного факту, зокрема щодо сплати комунальних послуг, проведення будь яких ремонтних робіт, про що позивачем зазначено у позові та на що остання посилається як на доказ своїх позовних вимог та не надано актуальні данні, станом на день звернення до суду, про реєстрацію права власності спірної квартири, лише Витяг датований 07.02.2008 року.

Ураховуючи наведене, з'ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку наданим у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки передбачені законом правові підстави для визнання права власності на вказане майно за набувальною давністю відсутні. Сам по собі факт користування позивачем частиною квартири не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Отже, виходячи із принципів об'єктивності, реальності і справедливості, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давнини.

У відповідності з вимогами ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 331, 344, 335, ЦК України, ст.ст.7, 8, 9-11, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давнини, третя особа виконавчий комітет Покровської районної у місті ради - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Дніпровський апеляційний суд через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін: Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Повне рішення суду складено та підписано 22.10.2018 року.

Суддя: О. Н. Борис