Справа №463/3145/17
Провадження №2/463/460/18
УХВАЛА

судового засідання

16 жовтня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання відповідача ОСОБА_2 про залишення без руху і повернення позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зобовязання спростувати недостовірну інформацію, відшкодування моральної шкоди -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, який в подальшому уточнив заявою від 01.02.2018р., та в кінцевому просить ухвалити рішення яким зобовязати відповідача за власний рахунок опублікувати спростування надрукованої на сторінках 6-10, 344 та 354 книги «Космач над Пістинкою» недостовірної інформації про позивача та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду клопотання про залишення без руху вказаного позову, оскільки такий подано з порушенням норм процесуального права. Зокрема, 11 додатків до позовної заяви не мають відношення до суті спору і не спростовують його тез, викладених в книзі. Копії позовної заяви з цими додатками позивач не надав і відповідно такі йому не надсилались. Сама книга має науковий характер та у порядку цивільного судочинства не можуть розглядатись наукові спори, тобто про спростування інформації наукового характеру. Крім того, 01.02.2018р. позивач уточнив позовні вимоги та надав 8 додатків, хоча йому таких додатків не надсилав, зазначивши натомість, що ці додатки є у відповідача, що не відповідає дійсності. Також, книга вийшла у світ друком у 2011р., тоді як позивач звернувся до суду з позовом по спливу встановленого законом строку позовної давності. В такому випадку, відповідно до вимог процесуального законодавства, позов і додані до нього документи, які подані по закінченню процесуальних строків залишаються без розгляду. Крім того, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували обставини, викладені в позовній заяві, а також не надав доказів про те, що він звільнений від сплати судового збору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, який заперечив проти такого клопотання, суд приходить до висновку, що в його задоволенні належить відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Однією з засад цивільного судочинства, згідно п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, повязаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «ОСОБА_4 Ганс-Адам II проти Німеччині» (п. 45).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити перетворення судового процесу у безладний рух. У звязку з наведеним залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо), не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом із тим Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Крім того, за логікою ЄСПЛ право доступу до суду має не тільки існувати, але й бути практичним та є ефективним. Просте існування права в законі доступу не є достатнім. Наприклад, воно може бути порушене такими чинниками як існуванням процесуальних перепон, які заважають або зменшують можливості звернення до суду (занадто суворе тлумачення національними судами процесуальної норми (надмірний формалізм), що може позбавити заявників права доступу до суду («Perez deRada Cavanilles проти Іспанії», № 2809095, рішення від 28 жовтня 1998 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦПК України, в редакції, чинній на час предявлення позову, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.33), після відкриття провадження у справі відповідачу надсилались як ухвала про відкриття провадження, так і копія позовної заяви з додатками до неї, проте такі документи не були отримані останнім з незалежних від суду причин та повернулись до суду за закінченням терміну зберігання (а.с.34), що з одного боку, свідчить про дотримання позивачем вимог ст. 120 ЦПК України, яка діяла на час предявлення позову, а з іншого, не позбавляє відповідача можливості повторно отримати копію позовної заяви з додатками або ж ознайомитись з матеріалами справи.

Крім того, як вбачається зі змісту заяви про уточнення позовних вимог від 01.02.2018р., позивач в такій не зазначав, що додатки до такої заяви наявні у відповідача, а навпаки, долучив квитанцію про направлення такої заяви відповідачу (а.с.83).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Порядок подання доказів врегульовано положеннями ст. 83 ЦПК України, відповідною до якої, можливість подання доказів існує і на подальших стадіях судового процесу.

У звязку з наведеним, відсутність на думку відповідача доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві не може вважатись підставою для залишення позовної заяви без руху.

Більше того, як до позовної заяви, так і до заяви про уточнення позовних вимог позивач долучив наявні у нього докази, а оцінка цих доказів на предмет підтверджують чи не підтверджують вони обставини, про які йдеться в позовній заяві не може відбуватись інакше, ніж під час ухвалення судового рішення по суті спору.

Згідно копії пенсійного посвідчення, долученого до позовної заяви (а.с.46), позивач як інвалід 2 групи загального захворювання звільнений від сплати судового збору і відповідне твердження відповідача про відсутність таких доказів є безпідставне.

Згідно ч. 2 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Натомість, статтею 126 ЦПК України врегульовані наслідки пропуску процесуального строку, тобто строку в межах яких вчиняються процесуальні дії. Строк позовної давності не є процесуальним строком і тому, в порядку ст. 126 ЦПК України позовна заява не може залишатись без розгляду як така, що подана по спливу строку позовної давності.

Що стосується доводів відповідача про те, спір є науковим і такий не може розглядатись в порядку цивільного судочинства, на думку суду такі є невірними, оскільки предметом позову є спростування інформації, яка стосується виключно позивача, а не інформації наукового характеру.

Тому, клопотання відповідача як безпідставне належить залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 175, 187, 260 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про залишення без руху і повернення позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зобовязання спростувати недостовірну інформацію, відшкодування моральної шкоди.

Ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Повний текст ухвали суду складено 21.10.2018 року.

Суддя: Леньо С. І.