10.10.2018 227/2888/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 жовтня 2018 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хоменко Д.Є.

при секретарі судового засідання Малашко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про надання дозволу на виїзд/в'їзд неповнолітньої дитини з/на непідконтрольну територію України без згоди та супроводу одного з батьків, -

ВСТАНОВИВ:

13.07.2018р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2, про надання дозволу на виїзд/в'їзд неповнолітньої дитини з/на непідконтрольну територію України без згоди та супроводу одного з батьків, третя особа: ОСОБА_3

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.2003р., який було розірвано в 2009 році. Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину, сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 який на даний час постійно проживає з матір'ю на території, яка тимчасово непідконтрольна українській владі, в саме в АДРЕСА_1. Позивач з 2014р. мешкає в м.Харкові по вул.Чередніченківському, 6/418 у квартирі двоюрідної сестри та працює на посаді юриста в ПП «Фармарост 2011». На даний час неповнолітній син ОСОБА_5 досяг 14 річного віку, у зв'язку з чим виникла необхідність у його виїзді з непідконтрольної території України для оформлення паспорту громадянина України з подальшим поверненням до постійного місця проживання. Крім того син бажає спілкуватись з батьком та приїжджати у гості. Відповідач через тривалі особисті неприязні стосунки, не згодна супроводжувати дитину на підконтрольну територію України, також не згодна надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд/в'їзд дитини без неї у супроводі батька або бабусі. Тому просить надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди/в'їзди неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1, з/на неконтрольовану українською владою територію до м.Харкова в моєму супроводі або у супроводі бабусі дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, без згоди та супроводу матері дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_3, до досягнення дитиною 16-річного віку.

В судове засідання позивач не з'явився, належним чином був повідомлений про день, місце та час розгляду справи. В матеріалах справи маються заяви про розгляд справи у його відсутність від 09.07.2018р. та від 15.08.2018р., позов підтримує повністю, просить його задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання без поважної причини не з'явилась, хоча про дату, час, та місце слухання справи була повідомлена належним чином, через оголошення на офіційному порталі Судової влади України, про що в матеріалах справи маються відповідні оголошення. Заяв про розгляд справи за її відсутності не надходило.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання також не з'явилась, належним чином була повідомлена про день, місце та час розгляду справи. В матеріалах справи маються заяви про розгляд справи у її відсутність від 09.07.2018р. та від 15.08.2018р., позов підтримує повністю, просить його задовольнити.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст.223, 280 ЦПК України, суд вважає, що відповідач належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а тому, за згодою позивача, є підстави заочного розгляду справи у відсутність відповідача. Таким чином, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності сторін на підставі доказів, які є в матеріалах справи.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 16.09.2009р. відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №294 (а.с.18).

Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 про що в матеріалах справи мається відповідно копія свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_4 виданого 26.05.2004р. виконкомом Іловайської міської ради міста Харцизька Донецької області, актовий запис №55 (а.с.16).

На підтвердження родинних відносин між бабусею ОСОБА_3 та дитиною ОСОБА_4, позивач 19.09.2018р. на адресу суду надіслав копію свого свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 виданого 10.10.1975р.н., актовий запис №220, згідно якого його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с.43, 44).

Таким чином в судовому засіданні підтверджені родинні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як бабусею та онуком.

Надання дозволу на виїзд/в'їзд неповнолітньої дитини з/на непідконтрольну територію України без згоди та супроводу одного з батьків необхідно позивачу для оформлення дитині паспорта громадянина України, а також для побачень та перебування дитини в гостях у батька, спілкування.

Стосунки з відповідачем не склалися, добровільно домовитись з відповідачем про надання дозволу на виїзд/в'їзд дитини з/на неконтрольовану територію України немає можливості, відносини не підтримують.

Суд вважає, що бездіяльність відповідача як батька суперечать інтересам дитини, порушують її права, гарантовані міжнародним та національним законодавством.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Положеннями ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом..

Згідно ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частиною 2 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.2, 3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Виходячи з наведеної норми для безперешкодного виїзду неповнолітніх дітей позивача за кордон, протягом відповідного терміну, необхідний дозвіл одного з батьків.

Відповідно до п.5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57.

Відповідач дозвіл на виїзд/в'їзд неповнолітньої дитини з/на непідконтрольну територію України без згоди та супроводу одного з батьків в добровільному порядку не надає, чим фактично позбавляє дитину права на достатній рівень відпочинку та оздоровлення, спілкування з батьком та вільне пересування по території України.

Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон або на непідконтрольну територію Україні територію та навпаки, а лише встановлено певний порядок її виїзду/в'їзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей, зокрема ч.1,2 ст.155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися, на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим значенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою.

З метою виконання обов'язку щодо виховання дитини, забезпечення, піклування про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, права на спілкування з дитиною, крім забезпечення інших прав і свобод дитини, які можуть бути пов'язані з виїздом/в'їздом на непідконтрольну територію Україні та навпаки, враховуючи, що відмова матері у наданні нотаріально посвідченої згоди на виїзд/в'їзд дитини без неї у супроводі батька та у супроводі дитини до місця проживання батька та в подальшому поверненні до постійного місця проживання на неконтрольовану українською владою територію суперечить інтересам дитини, суд приходить до висновку, що з метою дотримання інтересів дитини позов слід задовольнити.

На підставі ст.313 ЦК України, ст.ст.141, 150, 155 СК України, Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини, Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 15, 89, 141, 223, 247, 259, 264, 265, 268, 280 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про надання дозволу на виїзд/в'їзд неповнолітньої дитини з/на непідконтрольну територію України без згоди та супроводу одного з батьків - задовольнити.

Надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди/в'їзди неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1, з/на неконтрольовану українською владою територію до м.Харкова в супроводі ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_4. або у супроводі бабусі дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, без згоди та супроводу матері дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_3, до досягнення дитиною 16-річного віку.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.Є. Хоменко