ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 липня 2018 року

м. Київ

справа № 757/4040/16-ц

провадження № 61-17753св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану її представником ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року, постановлене колегією у складі суддів: Волошиної В. М., Кирилюк Г. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_5, в якому просив на підставі статей 1212, 1213 ЦК України стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 323 310 грн.

Посилався на те, що 10 січня 2013 року він помилково перерахував на рахунок ОСОБА_5 13 000 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням № 40881100 від 10 січня 2013 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року, ухваленим у складі судді Остапчук Т. В., у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог ОСОБА_7

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року скасовано з ухваленням нового про задоволення позову.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 323 310 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідач безпідставно набув і володіє грошовими коштами позивача в розмірі 323 310 грн, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

У лютому 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року скасувати.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції належним чином не з'ясував фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, а також невірно застосував норми матеріального права, а саме статті 267, 1212, 1213 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи. Також заявник вказує на те, що до суду першої інстанції подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, яка апеляційним судом залишена поза увагою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

У квітні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Апеляційним судом встановлено, що 21 грудня 2012 року між ОСОБА_7 та компанією «Starsvit OU» в особі генерального директора ОСОБА_12. укладено договір № 122/012 про надання юридичних послуг в отриманні ОСОБА_7 громадянства Республіки Угорщина.

10 січня 2013 року ОСОБА_7 перерахував на рахунок ОСОБА_9 - дружини ОСОБА_12. - грошові кошти у розмірі 13 000 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням № 40881100.

Також судом встановлено, що ОСОБА_7 звертався до ОСОБА_5 з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів, однак відповідач, не заперечуючи факт отримання грошей, на таку вимогу не відреагувала.

У подальшому ОСОБА_7 звернувся до правоохоронних органів, які проводили відповідну перевірку.

Постановою слідчого Шевченківського РУ ГУ МВС України у м. Києві кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, але за скаргою ОСОБА_7 постанова скасована та продовжено перевірку, у тому числі, і достовірності документів, отриманих ОСОБА_7 від ОСОБА_12.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми, можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею, чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним, чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності, зокрема, таких умов:

набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції, встановивши, що між сторонами відсутні будь-які договірні відносини, а також відсутні будь-які правові підстави для набуття та зберігання грошових коштів відповідачем, дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Заперечуючи проти позову, відповідач просила застосувати наслідки спливу позовної давності, про що у вересні 2016 року до суду першої інстанції подала заяву.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, не встановив початок перебігу позовної давності і не навів доводів щодо незастосування наслідків спливу позовної давності.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом (стаття 303, 304 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій).

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами, та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на суд апеляційної інстанції покладено обов'язок перевіряти в межах заявлених у суді першої інстанції позовних вимог законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини й усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, на вказане уваги не звернув, не врахував норми матеріального та процесуального права і не встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не встановив початку перебігу строку позовної давності, не вирішив питання щодо наявності чи відсутності підстав для застосування наслідків можливого спливу позовної давності, і, як наслідок, дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану її представником ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний Г. І. Усик