Справа № 259/4965/13-ц
Провадження № 2-в/185/118/18
У Х В А Л А

Іменем України

10 жовтня 2018 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Мерцалової Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді ухвалу Верховного Суду від 19 червня 2018 року про відновлення втраченого судового провадження у справі № 259/4965/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

09 липня 2018 року на адресу суду надійшла ухвала Верховного Суду від 19 червня 2018 року про відновлення втраченого судового провадження у справі № 259/4965/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності. Відповідно до ухвали Верховного Суду від 19 червня 2018 року вбачається, що судове провадження у зазначеній справі втрачене. Для розгляду цивільної справи та ефективного захисту порушених, оспорюваних прав та інтересів учасників справи Верховний Суд з власної ініціативи звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області про відновлення втраченого судового провадження.

Суд, дослідивши зібрані матеріали, приходить до висновку, що заява про відновлення втраченого провадження підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі закінченій ухваленням судового рішення або в якій провадження закрите, проводиться в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ст. 490 ЦПК України заява про відновлення втраченого судового провадження подається до суду, який ухвалив рішення по суті справи або постановив ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження ВССУ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 "Про визначення підсудності справ" визначено, що Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області підсудні справи, які були підсудні Куйбишевському районному суду міста Донецька.

Згідно до ч. 1 ст. 494 ЦПК України- на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого провадження або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Відповідно до ч. 2 ст. 494 ЦПК України у ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувались судом і які процесуальні дії вчинялись з втраченого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи судове провадження у справі № 259/4965/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, втрачене, що підтверджується ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2018 року.(арк.с.2-3). Також судом встановлено, що гр. ОСОБА_1 зверталася до Куйбишевського районного суду м. Донецька з позовом до гр. ОСОБА_2, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, де відповідно до рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька, позов було задоволено частково, а саме: визнано квартиру № 46 (загальною площею 72,4кв.м., житловою площею 42,4кв.м.), що знаходиться в будинку № 218 по вулиці Куйбишева у місті Донецьку спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири № 46 (загальною площею 72,4кв.м., житловою площею 42,4кв.м.), що знаходиться в будинку № 218 по вулиці Куйбишева у місті Донецьку, що підтверджується ксерокопією рішення суду, яка при перевірці судом відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідає частково електронній копії наявній в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а саме відповідає в усій іншій частині окрім розміру частки на право власності нерухомого майна встановленій судом в резолютивній частині, де зазначена така частка в електронній копії «?», проте судом також встановлено, що в матеріалах справи є ксерокопія рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 26 грудня 2013 року, відповідно до якої зазначений розмір частки на право власності позивача на нерухоме майно, а саме: ? частина(арк.с. 14-17), зміст якої підтверджується ксерокопією рішення Апеляційного суду Донецької області.(арк.с.18-20). Також судом встановлено, що відповідач гр. ОСОБА_2 звертався до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою на рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 26 грудня 2013 року, та те, що вищезазначена апеляційна скарга задоволена, а рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 26 грудня 2013 року скасовно, та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності відмовлено, що підтверджується ксерокопією рішення Апеляційного суду від 24 березня 2014 року, яка при перевірці судом відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідає повністю електронній копії наявній в Єдиному державному реєстрі судових рішень.(арк.с.18-20).

В звязку з вищевикладеним суд вважає, що достатньо матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 258-260, 493, 494 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Відновити повністю втрачене судове провадження по цивільній справі № 259/4965/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності.

Вважати встановленим зміст відновленого рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 26 грудня 2013 року по справі 259/4965/13-ц в такій редакції:

Номер провадження 2/259/1383/2013

Справа № 259/4965/13-ц

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" грудня 2013 р. м. Донецьк

Куйбишевський районний суд міста Донецька в складі:

головуючого судді: Добнєва С.С.,

при секретарі: Юркіній Ю.Є.,

за участю представника позивача: ОСОБА_3,

відповідача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Донецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

31 травня 2013 позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 в якому просить визнати квартиру № 46, що знаходиться в будинку № 218 по вул. Куйбишева в м. Донецьку сумісною власністю сторін та визнати за кожним по 1/2 частки вищевказаної квартири.

Свої вимоги мотивує наступним. З 04.10.2002 по 27.09.2010 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. 16.09.2010 року на підставі рішення суду шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть.

Сторони мають майно, яке є обєктом правом спільної сумісної власності подружжя, яке в добровільному порядку відповідач ділити категорично відмовляється, вважає, що усе майно належить безпосередньо йому. На сьогоднішній день сторони мають спір, який находиться у провадженні Кіровського районного суду м. Донецька про поділ автомобілів.

Крім того, відповідачу належить на праві власності трикімнатна квартира № 46, що знаходиться в будинку № 218 по вул. Куйбишева, у м. Донецьку, яку було придбано у період коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, на кошти, які належали родині на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до кредитного договору № 56/К від 27.12.2007 Донецьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було надано сім`ї в особі позичальника ОСОБА_2 прямий адресний кредит у сумі 241439,00грн. строком повернення 120кварталів з дати укладання кредитного договору. Кредит цим договором на давався на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 74,9 кв.м., згідно з проектом за адресою м. Донецьк, вул.. Куйбишева, 3,4 кв. 46. Відповідно до умов укладеного договору позивальник має право разом з членами сім`ї володіти та користуватися збудованим (реконструйованим) житлом з моменту оформлення свідоцтва про право власності та укладання з фондом договору про іпотеку, в якому визначаються умови користування житловим приміщенням протягом терміну погашення кредиту позичальником. Згідно з договором іпотеки від 30.04.2010 для забезпечення своєчасного виконання зобовязань за кредитним договором № 56/К від 27.12.2007 ОСОБА_2 передає в іпотеку фонду цілу квартиру АДРЕСА_1, збудовану за рахунок коштів кредиту. На укладання цього договору надана згода дружини ОСОБА_1 посвідчена нотаріально, що свідчить предмет іпотеки є спільною сумісною власністю сторін.

У звязку з тим, що відповідач жодним чином не визнає, що квартира АДРЕСА_2 є обєктом права спільної сумісної власності та не бажає домовитися з позивачем про порядок її поділу, позивачка вимушена звернутися до суду.

Позивачка ОСОБА_1 до судового засідання не зявилася, про час та місце розгляду справу була повідомлена належним чином, надала до суду заяву в якій просила розглянути справу та ухвалити рішення без її участі.

Представник позивача ОСОБА_3, яка діє на підставі договору про надання послуг адвоката, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити посилаючись на обставини викладенні у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності, у судовому засідання позов не визнали у повному обсязі, посилаючись на те, що вказаний позов є необґрунтованим, оскільки по-перше позивач звертається до суду із позовом про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності, хоча позовними вимогами є вимоги про визнання квартири АДРЕСА_3 спільною власністю позивача та відповідача та визнання за цими ж особами права власності за кожним на ? частку вказаної квартири. Крім того, відповідач наголошував, що за час шлюбу кредит за спірну квартиру було погашено у незначному розмірі 45144,79грн., а тому саме ці сума, в разі поділу майна подружжя підлягає поділу, проте позивач такої вимоги не висуває. Надали до суду письмові заперечення проти позову, які долучено до матеріалів справи.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного.

З 04.10.2002 по 27.09.2010 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 16.10.2010 шлюб між сторонами розірвано.

Від спільного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

В судовому засідання достовірно встановлено, що з моменту розірвання шлюбу сторони проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть.

27.12.2007 між Донецьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та сім`єю ОСОБА_6 в особі позичальника ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 56/К, відповідно до якого позичальник отримав прямий адресний кредит у сумі 241439,00грн. строком повернення 120кварталів з дати укладання кредитного договору. Кредит цим договором надавався на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 74,9 кв.м., згідно з проектом за адресою м. Донецьк, вул. Куйбишева, 3,4 кв. 46. Відповідно до умов укладеного договору позивальник має право разом з членами сім`ї володіти та користуватися збудованим (реконструйованим) житлом з моменту оформлення свідоцтва про право власності та укладання з фондом договору про іпотеку, в якому визначаються умови користування житловим приміщенням протягом терміну погашення кредиту позичальником.

В забезпечення своєчасного виконання зобовязань за кредитним договором № 56/К від 27.12.2007 між тими самими сторонами 30.04.2010 було укладено договір іпотеки квартири, збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту, відповідно до якого ОСОБА_2 передає в іпотеку фонду цілу квартиру АДРЕСА_1, збудовану за рахунок коштів кредиту.

Відповідно до п. 1.9 вищевказаного договору іпотеки зазначено, що предмет іпотеки є спільною сумісною власністю та на укладання цього договору надана згода дружини іпотекодавця ОСОБА_1. Вказаний договір іпотеки квартири є нотаріально посвідченим.

Проте, як вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.03.2010 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно спірна квартира АДРЕСА_2 повністю належить на праві приватної власності відповідачеві по справі ОСОБА_2

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Оскільки судом достовірно встановлено, що сторонами, як подружжям, набуто у власність квартиру № 46, що знаходиться в будинку № 218 по вул. Куйбишева, у м. Донецьку, яка відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя, і на яку сторони, як подружжя, мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, тому суд вважає можливим позов в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя необхідно задовольнити та в силу ст. 368 ЦК України, відповідно до якої частки в праві спільної сумісної власності вважаються рівними, визнати за позивачкою право власності на ? частку спірної квартири.

Щодо вимоги позивача про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири за ОСОБА_2 то вказана вимога задоволенню не підлягає оскільки задоволення даної вимоги порушуватиме права та законні інтереси відповідача, оскільки відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, тобто з вимогою про визнання права власності особа має звернутися особисто.

Також, у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового у сумі 229,40грн.

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності задовольнити частково.

Визнати квартиру № 46 (загальною площею 72,4кв.м., житловою площею 42,4кв.м.), що знаходиться в будинку № 218 по вулиці Куйбишева у місті Донецьку спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири № 46 (загальною площею 72,4кв.м., житловою площею 42,4кв.м.), що знаходиться в будинку № 218 по вулиці Куйбишева у місті Донецьку.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 229 (двісті двадцять девять) гривень 40 копійок.

Повний текст рішення виготовлено 31 грудня 2013 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області на протягом десятьох днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -

Вважати встановленим зміст відновленого рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2014 року по справі № 259/4965/13-ц в такій редакції:

Єдиний унікальний номер 259/4965/13-ц Номер провадження 22-ц/775/1857/2014

Єдиний унікальний номер 595/4965/13ц

Номер провадження 22ц/775/1857/14

Категорія: 46

Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_7

Суддя доповідач: Груіцька Л.О.

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2014 року м. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Лоленко А.В., суддів: Груіцької Л.О., Ларіної Н.О.,

при секретарі Папоян К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 26 грудня 2013 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2013 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, а саме просила суд визнати квартиру № 46, що знаходиться в будинку № 218 по вул.. Куйбишева в м. Донецьку сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та визнати за кожним право власності по 1/2 частині спірної квартири, вказавши про те, що у суді вже є спір про поділ сумісного майна подружжя, а саме автомобілю, де відповідач не визнає право на її автомобіль.

Рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 26 грудня 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності задоволено частково.

Визнано квартиру №46 (загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м.), що знаходиться в будинку №218 по вулиці Куйбишева у місті Донецьку спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частку квартири №46 (загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м.), що знаходиться в будинку № 218 по вулиці Куйбишева у місті Донецьку.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою. В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нове. Зазначає, що судом були порушені норми процесуального права, а саме п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України, вказує, також те що позивач при поданні позову посилався не на ті норми права. Крім того, суд першої інстанції фактично поділив майно, але позивачка з таким позовом не зверталася до суду, при наявності законно отриманого свідоцтва про право власності на спірну квартиру за відповідачем, просила визнати за ними право власності по ? частки квартири.

Судом першої інстанції встановлено наступне:

З 04.10.2002 року по 27.09.2010 року позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем. Рішенням Кіровського районного суду м.Донецька від 16.09.2010 року шлюб між ними розірвано.

Під час шлюбу вони купили квартиру №46 (загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м.), що знаходиться в будинку №218 по вулиці Куйбишева у місті Донецьку

Від спільного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

27.12.2007 року між Донецьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та сімєю ОСОБА_6 в особі позичальника ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №56/К, відповідно до якого позичальник отримав прямий адресний кредит у сумі 241439,00 грн. строком повернення 120 кварталів з дати укладання кредитного договору / а.с.92-94/. Кредит надавався на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 74,9 кв. м. згідно з проектом за адресою м. Донецьк, вул. Куйбишева, 34, кв.№46. Відповідно до умов укладеного договору позичальник має право разом з членами сімї володіти та користуватися збудованим (реконструйованим) житлом з моменту оформлення свідоцтва про право власності та укладання з фондом договору про іпотеку, в якому визначаються умови користування житловим приміщенням протягом терміну погашення кредиту позичальником.

В Забезпечення своєчасного виконання зобовязань за кредитним договором №56/К від 27.12.2007 року між тими ж самими сторонами 30.04.2010 року було укладено договір іпотеки квартири, збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту, відповідно до якого ОСОБА_2 передає в іпотеку фонду квартиру АДРЕСА_4, збудовану за рахунок коштів кредиту.

З договору іпотеки, а саме п.1.9 вбачається, що предмет іпотеки є спільною сумісною власністю та на укладання цього договору надана згода дружини іпотекодавця ОСОБА_1, проте зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від30.03.2010 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно спірна квартира повністю належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив з тих підстав, що майно набуте подружжям за час шлюбу.

Щодо вимоги позивачки про визнання права власності на ? частку спірної квартири за ОСОБА_2 то вказана вимога судом першої інстанції не задоволена, оскільки відповідно до ст..392 ЦК України власник майна може предявляти позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Вислухавши суддю-доповідача,відповідача ОСОБА_2, його представника, представника позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України у кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до положення ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом.

Апеляційним судом встановлено, що 27.12.2007 року між Донецьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та сімєю ОСОБА_2 в особі позичальника ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №56/К, відповідно до якого позичальник отримав прямий адресний кредит у сумі 241439,00 грн. строком повернення 120 кварталів з дати укладання кредитного договору / а.с.92-94/. Кредит надавався на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 74,9 кв. м. згідно з проектом за адресою м. Донецьк, вул. Куйбишева, 34, кв.№46./а.с.48-52/; В кредитній угоді зазначено, що кредит надається для сім'ї із чотирьох чоловік; Позивачка надала нотаріальну згоду на передачу квартири в іпотеку та в договорі іпотеки вказано про передачу в іпотеку спільного майна подружжя.

З 04.10.2002 року по 27.09.2010 року сторони перебували у шлюбі. Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 16.09.2010 року шлюб між ними розірване./ а.с.44/;

24.01.2008 року відповідач оформив на себе кредит у сумі 45000 тис. дол.. США. Строк погашення кредиту-23.01.2028 року./ а.с.97-105/;

Відповідно до Довідок ПриватБанку, відповідач погасив по кредиту від 24.01.2008 року - 4447, 35 дол. США/ 22236,75 грн.

Як вбачається з Довідки Донецького регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву»/ а.с.86/ за період з 27.12.2007 року по 27.09.2010 року, сума повернення до бюджету склала 22 908 грн. 04 коп.

На підставі рішення виконкому Донецької міської ради від 24.03.2010 року, спірна квартира є власністю ОСОБА_2 / а.с.108-110/;

Сторони у спірній квартирі не проживають, проживають за різними адресами.

Таким чином, у результаті придбання сторонами квартири в кредит боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що часом придбання спірної квартири є 24.03.2010 року, тобто час прийняття рішення виконкому Донецької міської ради про надання у власність відповідачу спірної квартири.

Вартість квартири, відповідно до розрахунку розміру кредиту/а.с.53/ становить 464230 грн.

Джерелом придбання квартири є кредитні кошти, надані подружжю, як молодій родині, кредитні кошти, які відповідач отримав за договором кредиту від 24.01.2008 року, та кошти, які відповідач сплатив після розірвання шлюбу, а також боргові зобовязання за кредитом.

Судом встановлене, що до розірвання шлюбу, тобто за час шлюбу сторони за двома кредитами сплатили 45144 грн. 79 коп., що є спільною власністю подружжя, про що не заперечував представник позивачки. Після розірвання шлюбу відповідач самостійно сплачує вказаний кредит й залишок за вказаним кредитом становить 139505,16 грн. Тобто відповідач за власні кошти після розірвання шлюбу сплатив 278580 грн.05 коп. Залишок кредиту сплачує самостійно. Позивачка самоусунулась від боргових зобов'язань перед позикодавцем, хоча у результаті придбання сторонами квартири в кредит боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Позивачка також вказувала у позові, про що не заперечував відповідач, про те, що окремо від цього позову є спір про поділ рухомого майна, який розглядається окремо. З позовом про розподіл іншого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства,а саме грошових коштів сплачених за кредитами у сумі 45144 грн. 79 коп., не зверталась, про поділ рухомого майна звернулася окремо. Весь обсяг усього спільно нажитого майна сторін не встановлений.

Враховуючи, що кредит ще не погашено, то спільна квартира не може бути визнана спільною власністю подружжя у рівних частках до повного погашення кредиту та встановлення обсягу усього спільно нажитого майна подружжя.

У звязку з неповним зясуванням судом обставин, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на підставі п.2 ч.1,2 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 303,309,316 ЦПК України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Куйбишевського районного суду м.Донецька від 26 грудня 2013 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя В. О. Головін