Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 638/11440/14-ц

провадження № 61-33571св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

ВисоцькоїВ. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач-відповідач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

третя особа - Харківська міська рада,

третя особа - Дзержинський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2012 року у складі судді Федосенко В. В. та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 17 листопада 2017 року у складі суддів: Коровіна С. Г.,

ОСОБА_8, ОСОБА_9,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: Харківська міська рада, Дзержинський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - Дзержинський РВ у м. Харкові ГУ ДМС в Харківській області), в якому просив визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2

Позов мотивовано тим, що квартиру АДРЕСА_1 позивач отримав у 2003 році як військовий пенсіонер. В квартирі було зареєстровано його сина ОСОБА_6, у квартирі ніколи не проживав, його майно у квартирі відсутнє, що, відповідно до положень статей 71, 72 ЖК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим житлом.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що відповідач є членом сім'ї наймача квартири АДРЕСА_1, яким є позивач. Разом з тим, у вказаній квартирі не проживає з 2007 року без поважних причин, що відповідно до положень статей 71, 72 ЖК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені ними рішення та відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій застосували до спірних правовідносин норму матеріального права - статтю 71 ЖК України, яка не підлягає застосуванню, оскільки спірна квартира є приватизованою та належить сторонам (ОСОБА_4 та ОСОБА_6.) на праві спільної сумісної власності, суд дав невірну оцінку наданим сторонами доказам щодо не проживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строки.

Суд першої інстанції безпідставно та в порушення норм процесуального права ухвалив у справі заочне рішення, яке не містить жодних висновків про аналіз доводів заперечень відповідача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147Л/ІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті З ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що на підставі ордера на житлове приміщення

від 04 січня 2003 року, виданого ОСОБА_4 на склад сім'ї з двох осіб (до ордеру включено сина ОСОБА_6.), позивач вселився у квартиру АДРЕСА_1.

За вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_4 та його син ОСОБА_6

Наймачем квартири є ОСОБА_4, а ОСОБА_10 зареєстрований за вказаною адресою, як член сім'ї наймача.

За змістом статей 71, 72 ЖК України, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців.

Під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін відсутності та поважність причин такої відсутності.

Суди попередніх інстанцій, на підставі сукупності зібраних у справі доказів дали належну оцінку тим обставинам, що ОСОБА_6 не проживав у спірній квартирі з 2007 року, у ній відсутні його особисті речі, квартирну плату та комунальні послуги не сплачував, інтересу до цього житла не мав, в тому числі і після звільнення з місць позбавлення волі 14 квітня 2008 року, у зв'язку з чим дійшли обґрунтованих висновків про відсутність відповідача понад шести місяців без поважних причин у квартирі, що є підставою, відповідно до статті 71 ЖК України для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача, суд апеляційної інстанції врахував, що в період відбування покарання у місцях позбавлення волі (з 25 жовтня 2004 року по 14 квітня 2008 року), відповідно до вимог пункту частини третьої статті 71 ЖК України за ним дійсно зберігалося право на спірне житло, разом з тим, після відбуття покарання ОСОБА_6 до спірної квартири не повернувся, квартирою не цікавився, квартирну плату та комунальні послуги за це житло не сплачував, у зв'язку з чим, у жовтні 2011 року позивач мав право на пред'явлення позову в порядку

статті 71 ЖК України.

При цьому, оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, відповідач не навів поважних причин відсутності у спірному житлі понад шість місяців та й не навів причин відсутності в цілому у квартирі більше трьох років після звільнення у квітні 2008 року з місць позбавлення волі.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування до спірних правовідносин статті 71 ЖК України в силу належності спірної квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності у зв'язку з її приватизацією є безпідставними та необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять жодних документів про набуття права власності на квартиру будь-ким із сторін, станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом. Вказані доводи відповідача не підтверджені жодним доказом та спростовуються матеріалами справи.

Звертаючись з запереченнями на позов, відповідач посилався на те, що не використовував своє право на приватизацію квартири, що свідчить про його обізнаність щодо статусу житла.

Позивач є наймачем спірної квартири, а відповідач зареєстрований, як член сім'ї наймача, у зв'язку із чим, суди правильно застосували до спірних правовідносин положення статей 71, 72 ЖК України.

Доводи відповідача щодо перешкод у проживанні у спірній квартирі іншими особами матеріалами справи не підтверджено. З будь-якими зверненнями з цього приводу в житлові органи, органи поліції, відповідач не звертався.

Аргументи касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції при ухваленні заочного рішення є безпідставними та не впливають на правильність і обґрунтованість висновків судів про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідач не був обмежений у праві доводити обставини, на які він посилається заперечуючи проти позову, його представник брав участь при розгляді заяви про перегляд заочного судового рішення, подавав заперечення на позов, а також брав участь під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та у повному обсязі мав можливість реалізувати надані йому законом процесуальні права щодо спростування доводів позовної заяви. Доводи апеляційної скарги, викладені позивачем в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції перевірені апеляційним судом належним чином, висновки щодо яких мотивовано викладено у постановленій ним ухвалі.

Законне і обґрунтоване судове рішення не може бути скасовано з одних лише формальних підстав.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суди виходили вважаючи обґрунтованими вимоги позивача, та з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області

від 17 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська