Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 756/640/15-ц

провадження № 61-15295св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8,

відповідач - ОСОБА_9,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_9 на постанову Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, неповнолітніх ОСОБА_7 Б та ОСОБА_8, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_11 про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 17 грудня 2014 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_9, за умовами якого ОСОБА_12 передала у власність ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_9 зобов'язалася забезпечувати ОСОБА_12 утриманням та доглядом довічно.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що 17 грудня 2014 року ОСОБА_12, знаходячись у лікарні та перебуваючи у вкрай тяжкому стані, уклала з ОСОБА_9 нотаріально посвідчений договір довічного утримання, а ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_12 померла.

Зазначала, що під час укладення оспорюваного договору ОСОБА_13 не розуміла значення своїх дій, не могла ними керувати та не мала наміру відчужувати свою квартиру, оскільки у 2013 році заповіла цю квартиру своїм онукам - її дітям.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано недоведеністю заявлених вимог.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, визнано недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_9 17 грудня 2014 року.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_12 на час вчинення договору довічного утримання не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року скасовано, прийнято нове рішення, яким позов задоволено, визнано недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_9 17 грудня 2014 року.

Постанова апеляційного суду мотивована доведеністю заявлених позивачем вимог про те, що ОСОБА_13 не усвідомлювала значення своїх дій укладаючи оспорюваний договір довічного утримання.

У касаційній скарзі, поданій 26 березня 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_9просить скасувати постанову Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду винесена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Оболонського районного суду м. Києва.

19 червня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що 15 лютого 2013 року ОСОБА_12 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14, згідно з яким заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1, житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 та земельну ділянку, на якій він розташований, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, кожному в рівних долях, по 1/4 частині.

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та ОСОБА_8 є дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_15, який є сином ОСОБА_12

06 листопада 2014 року ОСОБА_12 була госпіталізована до Київської міської клінічної лікарні № 9 з діагнозом мієломна хвороба.

10 грудня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 посвідчено довіреність, якою ОСОБА_12 уповноважила ОСОБА_9 представляти її інтереси з питань реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 та питань підготовки необхідних документів для укладення договору довічного утримання. Довіреність посвідчено у Київській міській клінічній лікарні № 9.

17 грудня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 посвідчено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_12 передала у власність ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_9 зобов'язалася забезпечувати ОСОБА_12 утриманням та доглядом довічно. Договір посвідчено в Київській міській клінічній лікарні № 9.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_12 померла, причиною смерті є мієломна хвороба.

Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням (або) доглядом довічно.

Відповідно до частин першої - третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

ОСОБА_4 в інтересах своїх дітей звернулася до суду з цим позовом, указуючи на те, що ОСОБА_13 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при укладанні оскаржуваного договору довічного утримання, оскільки знаходилася в лікарні у вкрай тяжкому стані.

Висновком посмертної судово-психіатричного експертизи № 905 Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 23 жовтня 2015 року встановлено, що під час підписання договору довічного утримання ОСОБА_13 виявляла ознаки астенічного розладу соматогенного генезу (онкозахворювання) (F06.8 за МКХ-10), і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року призначено повторну судово-психіатричну експертизу, виконання якої доручено Комунальному закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично - наркологічне медичне об'єднання», який входить до Переліку спеціалізованих судово - психіатричних експертних установ України та психіатричних закладів, у структурі яких функціонують судово-психіатричні експертні відділення.

Відповідно до висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 17 серпня 2016 року померла ОСОБА_13 на час укладення нею договору довічного утримання 17 грудня 2014 року страждала на органічний афективний розлад, депресивний (МКХ-10; F06.36) на соматично несприятливому фоні із глибокою астенією до порушення свідомості у стадії обнубіляції (МКХ-10; F05.0) та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку та виконуючи вимоги суду касаційної інстанції, апеляційний суд викликав у судове засідання експертів, які відповідаючи на запитання учасників справи та суду підтримали кожен свій висновок.

Апеляційний суд установив, що висновок повторної судово-психіатричної експертизи базується та відповідає показанням свідків, які давали свої пояснення в ході судового розгляду, а саме: ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, а також нотаріуса ОСОБА_21, які особисто не зацікавлені в результатах розгляду справи та не перебували зі сторонами у справі в особливих відносинах. Цей висновок є більш повним, оскільки більш детально базується на об'єктивних даних медичної документації померлої ОСОБА_13, експертами звернуто детальну увагу на поведінку ОСОБА_13 як при підписанні заповіту на користь своїх онуків, так і під час укладення договору довічного утримання, укладеного з відповідачем.

ОСОБА_13 познайомилася з ОСОБА_9 у кінці жовтня 2014 року, 06 листопада 2014 року ОСОБА_13 була госпіталізована в КМКЛ № 9, догляд під час її перебування в лікарні здійснювала доглядальниця, праця якої оплачувалася коштами ОСОБА_13

Дослідивши докази, зібрані у справі та надавши їм відповідну правову оцінку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_13 на момент укладання оспорюваного договору довічного утримання за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання такого договору недійсним на підставі частини першою статті 225 ЦК України.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі всебічно, повно і об'єктивно досліджених доказів з огляду на належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємозв'язок у їх сукупності ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновку суду апеляційної інстанції, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції зупинено ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року, у зв'язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат