Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 551/424/16-ц

провадження № 61-22008св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Полтавської області, у складі колегії суддів: Лобова О. А., Кузнєцової О. Ю., Гальонкіна С. А., від 16 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовну заяву мотивовано тим, що 01 серпня 2007 року ОСОБА_2 подав до закритого акціонерного банку комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», анкету-заяву про отримання кредиту у розмірі 19 000, 00 доларів США на особисті потреби терміном на 120 місяців з відсотковою ставкою 0,92%, а 08 серпня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір PLKPGA 00000211.

Банк вказав, що у порушення положень статей 526, 527, 530 ЦК України та умов кредитного договору позичальник свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла кредитна заборгованість, яка на 04 квітня 2016 року становить 12 988, 71 доларів США, що складається з: 8 413, 36 долари США - заборгованість за кредитом, 2 195, 78 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 684, 00 долари США - заборгованість з комісії, 1 067, 94 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 9, 58 доларів США штраф (фіксована частина), 618, 00 доларів США (процентна складова).

Посилаючись на викладені обставини, банк просив суд стягнути із позичальника на його користь 12 988, 71 доларів США кредитної заборгованості, що у гривневому еквіваленті становить 339 005, 40 грн.

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив суд визнати недійсним кредитний договір № PLKPGA 00000211 від 08 серпня 2007 року, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що при укладенні оспореного кредитного договору банк у порушення вимог частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року не надав йому, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту та іншу інформацію, яка в обов'язковому порядку надається перед укладенням кредитного договору, крім того окремі положення договору є нечіткими та двозначними, що призвело до укладання кредитного договору між сторонами на несправедливих умовах та тягне за собою недійсність кредитного договору.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області, у складі судді Сиволапа Д. С., від 28 вересня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір від 08 серпня 2007 року № PLKPGA00000211, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладенні кредитного договору банком не були дотримані вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, в діях банку при укладенню кредитного договору містяться ознаки нечесної підприємницької практики, а тому укладений між сторонами кредитний договір № PLKPGA00000211 від 08 серпня 2007 року містить несправедливі умови і підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2017 року рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку з пропуском строку позовної давності, а ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним за недоведеністю.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на час укладання оспореного кредитного договору ОСОБА_2 під розпис була надана повна необхідна інформація у відповідності до вимог закону, що діяв на той час. Частина друга статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на момент підписання кредитного договору діяла в іншій редакції, порівняно з редакцією на момент звернення ОСОБА_2 до суду. Абзац другий частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачав, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. За змістом положень статей 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» порушення кредитодавцем вимоги закону про надання споживачем інформації не має наслідком визнання укладеного договору недійсним. ОСОБА_2 тривалий час здійснював платежі за спірним договором, почав вважати його умови несправедливими лише після суттєвої зміни курсу національної валюти. Апеляційний суд також вказав про те, що умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено (пункт 7.1), що у разі порушення термінів оплати, зокрема сплати заборгованості не у повному обсязі на 120 календарних днів, позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені у повному обсязі в останній робочий день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Таким чином, сторони кредитної угоди врегулювали в договорі підстави, порядок та умови дострокового повернення коштів. Враховуючи, що прострочена заборгованість по тілу кредиту виникла 28 січня 2011 року, проіснувала по 30 червня 2011 року включно, то відповідно ОСОБА_2 був зобов'язаний достроково повернути кредит до 30 травня 2011 року, разом з тим, банк звернувся з позовом у квітні 2016 року, тобто з пропуском строку давності, про застосування якої заявив позичальник.

У січні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2017 року.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2017 року у частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог банку та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити заявлені банком позовні вимоги, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи. Апеляційним судом було проігноровано факт часткового погашення позичальником кредитної заборгованості після 30 травня 2011 року, тобто дії останнього свідчать про визнання наявності боргу перед банком.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подано касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2017 року та залишити в силі рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи. Апеляційним судом не враховано наявність несправедливих умов кредитного договору, банк не надав йому, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та іншу інформацію, яка в обов'язковому порядку надається перед укладенням кредитного договору. Вважає, що обов'язок оплати разової комісії та щомісячної винагороди від суми кредиту є нечесною підприємницькою практикою.

07 квітня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданими касаційними скаргами.

05 травня 2017 року ОСОБА_2 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», в яких заявник вказує на її необґрунтованість та безпідставність.

11 травня 2017 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», в яких представник заявника вказує на її необґрунтованість та безпідставність.

18 жовтня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

14 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що 01 серпня 2007 року ОСОБА_2 подав до ЗАТ КБ «ПриватБанк» анкету-заяву про отримання кредиту у розмірі 19 000, 00 доларів США на особисті потреби терміном на 120 місяців з відсотковою ставкою 0,92% на місяць (т. 2 а.с. 14).

08 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір PLKPGA 00000211 (т. 1 а.с. 10-12).

Згідно пункту 7.1 договору PLKPGA 00000211 від 08 серпня 2007 року банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у вигляді простої кредитної лінії у розмірі 21 159, 00 доларів США на купівлю автомобіля у сумі 19 000 доларів США, а також у розмірі 2 159, 00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісячно у період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 даного договору, на строк до 08 серпня 2017 року включно. Кредит видається позичальнику в іноземній валюті і, відповідно, позичальник повертає отримані кошти у іноземній валюті. У разі порушення термінів оплати, зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі на 120 календарних днів позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені у повному обсязі в останній робочий день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. (т. 1 а.с. 10-12).

Сторони погодили, що погашення заборгованості за договором здійснюється наступним чином: щомісяця з 21 по 27 число позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 301, 81 долар США для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

На виконання умов кредитного договору (пункти 2.1.3., 2.2.7) 08 серпня 2007 року позичальником укладено з ТДВ «Страхова компанія «Кредо» договір особистого страхування № РPLKPLK00051970, вигодонабувачем за яким виступає ЗАТ КБ «ПриватБанк» (т. 2 а.с. 8).

08 серпня 2007 року згідно квитанції № 51144321 ОСОБА_2 сплачено за вказаним договором страхування страховий платіж у сумі 480, 00 грн (т. 2 а.с. 27).

На виконання умов кредитного договору позичальником ОСОБА_2 з ТДВ «Страхова компанія «Кредо» 08 серпня 2007 року укладено договір страхування майна PLKPG051962, вигодонабувачем за яким виступає ЗАТ КБ «ПриватБанк» (т. 2 а.с. 9-10).

08 серпня 2007 року згідно квитанції № 51143447 ОСОБА_2 сплачено за вказаним договором страхування страховий платіж у сумі 610, 00 грн (т. 2 а.с. 27).

За заявою на видачу готівки № 301 від 10 серпня 2007 року ОСОБА_2 отримано кредитні кошти у розмірі 19 000, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 95 950, 00 грн (т. 1 а.с. 13).

Згідно квитанції № 301 від 10 серпня 2007 року ОСОБА_2 сплачено 1 439, 25 грн в якості комісії по кредитному договору PLKPGA00000211 від 08 серпня 2007 року (т.2 а.с.27).

08 серпня 2007 року для забезпечення виконання основного зобов'язання між сторонами укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 на забезпечення виконання зобов'язань перед ЗАТ КБ «ПриватБанк» надано в іпотеку житловий будинок по вул. Фурманова, 25 у с. Шишаки, Шишацького району Полтавської області (а.с. 18-22).

Згідно розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», та виписки № НОМЕР_1 по відкритому для погашення кредитної заборгованості рахунку у 2014 році ОСОБА_2 перестав виконувати свої зобов'язання за кредитним договором. Останній платіж на погашення кредитної заборгованості у розмірі 350, 00 доларів США, що складає 4 721, 40 грн, надійшов від ОСОБА_2 22 вересня 2014 року (т. 1 а.с. 5-8, 68-75).

Встановлено, що на час укладання оспореного кредитного договору ОСОБА_2 під розпис надана повна необхідна інформація щодо умов кредитування у відповідності до вимог законодавства, що діяло на той час (т. 1 а.с. 184 - 186, 241 - 245, т. 2 а.с. 14, 36, 39, 40).

Згідно частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 ЦК України).

Згідно частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

У справі, яка переглядається, встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором.

Разом з тим, умовами кредитного договору, зокрема пунктом 7.1, передбачено, що у разі порушення термінів оплати, зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі на 120 календарних днів, позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені у повному обсязі в останній робочий день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Отже, умовами договору було передбачено зміну строку виконання основного зобов'язання.

Апеляційний суд встановив, що прострочена заборгованість по тілу кредиту виникла станом на 28 січня 2011 року і проіснувала по 30 червня 2011 року включно, тобто ОСОБА_2 був порушений термін оплати тіла кредиту протягом більше ніж 120 днів, а тому відповідно до пункту 7.1. кредитного договору у ОСОБА_2 виникло зобов'язання достроково повернути кредит 30 травня 2011 року. Апеляційний суд дійшов висновку, що банк мав право звернутись до суду за захистом свого права протягом трьох років, починаючи з 31 травня 2011 року, однак звернувся з позовом до суду лише у квітні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Апеляційний суд визнав, що наступні щомісячні платежі, передбачені договором, не мали правового значення, оскільки за змістом пунктів 2.2.10, 2.3.3, 7.1 кредитного договору після 30 травня 2011 року вони (послідуючі щомісячні платежі) не підлягали виконанню.

Такий висновок суду на думку колегії суддів є неправильним. У відповідності до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Таким чином, платежі, які здійснював ОСОБА_2 на користь банку у рахунок погашення заборгованості по кредиту на протязі липня 2011 року - жовтня 2014 року мають значення для визначення підстав для застосування вимог статті 264 ЦК України.

З урахуванням наведеного, висновок апеляційного суду про відмову у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв'язку із спливом позовної давності не відповідає обставинам справи і суперечить статті 264 ЦК України.

За правилами статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до положень пункту 14 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка була чинною на момент підписання кредитного договору, нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка була чинною на момент підписання кредитного договору, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент укладення спірного договору, було визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Згідно частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент укладення спірного договору, у договорі про надання споживчого кредиту мало бути зазначено: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

За змістом положень статей 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного договору, порушення кредитодавцем вимоги закону про надання споживачем інформації не має наслідком визнання укладеного договору недійсним.

В той же час частиною п'ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент укладення спірного договору, була передбачена можливість визнання несправедливих положень договору недійсними.

Положеннями частини першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої-третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Апеляційний суд, встановивши, що при укладенні оспореного кредитного договору сторонами було додержано вимог, передбачених ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», а позивач, який мав намір придбати автомобіль за рахунок кредитних коштів, був обізнаний щодо умов кредитування, що підтверджується його особистим підписом і свідчить про його згоду зі всіма його умовами, не надав оцінки на відповідність критерію справедливості умов кредитного договору про сплату комісії та винагороди за надання фінансового інструменту, необхідності замовлення цих послуг позичальником та реальності надання таких послуг з боку банку позичальнику.

Отже, у справі, яка переглядається, апеляційний суд не надав відповіді на всі ключові аргументи сторін, не виконав своїх обов'язків, визначених процесуальним законом (статті 212, 213, 303 ЦПК України, 2004 року), повно, всебічно й об'єктивно не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної оцінки, ухвалив рішення, яке не можна визнати у повній мірі законним та обґрунтованим.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені апеляційним судом не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доказам як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, обґрунтувати належним чином розмір сум, які підлягають до стягнення.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до Апеляційного суду Полтавської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта