Постанова
Іменем України
23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 760/20460/15-ц
провадження № 61-10927св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Висоцької В. С.,
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддядоповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідачі: Старобільсько-Новопсковський районний військовий комісаріат, військова частинапольова пошта НОМЕР_1 , Міністерство оборони України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шила Євгенія Павловича на рішення Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада

2016 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Старобільсько-Новопсковський РВК), військової частинипольова пошта НОМЕР_1 (далі ВЧПП НОМЕР_1 ), Міністерства оборони України (далі Міноборони України) про встановлення факту, що має юридичне значення.
Позовна заява мотивована тим, що після початку проведення антитерористичної операції на сході України ОСОБА_1 пішов добровольцем у Збройні Сили України. 13 липня 2014 року прибув у розташування ВЧПП НОМЕР_2 , яка на даний час перейменована на

ВЧПП НОМЕР_1 , де ніс службу у складі 4-го взводу 2-ої роти. Йому було видано зброю, допущено до виконання завдань, що безперечно свідчить про зарахування до особового складу. 16 серпня 2014 року ОСОБА_1 було поранено. Після проходження курсу лікування і реабілітації він прибув у розташування ВЧПП НОМЕР_1 , де дізнався від начальника кадрової служби, що у списках військовослужбовців не значиться, а новий військовий квиток ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі Старобільсько-Новопсковський ОРВК) не оформив і не зробив запису про його призов на військову службу під час мобілізації на особливий період.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив встановити факт його призову з 01 серпня 2014 року на військову службу під час мобілізації в особливий період та її проходження у ВЧПП НОМЕР_2 з 01 серпня 2014 року до 01 грудня 2014 року.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 травня 2016 року (у складі судді Коробенка С. В.) позов задоволено частково.
Встановлено факт призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації в особливий період та проходження її у ВЧПП В0624 Міноборони України з 14 серпня 2014 року до 31 листопада 2014 року.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги доведено та підтверджено допустимими доказами, зокрема, доказами проходження позивачем військово-лікарської комісії, фактом видачі йому зброї, направленням на передову лінію зони антитерористичної операції, фактом отриманням вогнепального поранення та подальшого лікування у військових лікарнях з визначенням його належності до військовослужбовців військової частини. Отже, підтверджено його призов на військову службу під час мобілізації в особливий період та її проходження у ВЧПП НОМЕР_2 Міноборони України.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що способи захисту порушеного права передбачені статтею 16 ЦК України. Незважаючи на те, що перелік способів захисту порушеного права не є вичерпним, обраний позивачем спосіб має бути таким, який у разі задоволення позову вирішить спір по суті та відновить права заявника, які були порушені. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами), не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб ветеранів чи інвалідів війни, фактів проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання.
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 адвокат Шило Є. П., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини проходження позивачем військово-лікарської комісії, видачі йому зброї, направлення на передову лінію зони антитерористичної операції, отримання вогнепального поранення та подальшого лікування у військових лікарнях з визначенням його належності до військовослужбовців військової частини. Крім того, апеляційний суд залишив поза увагою, що ухвалою Солом`янського районного суду

м. Києва від 29 вересня 2015 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міноборони України, Старобільський-Новопсковський ОРВК, ВЧПП НОМЕР_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду, та роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду з позовом на загальних підставах.
У відзиві на касаційну скаргу, поданому у грудні 2016 року, Міноборони України просить відхилити касаційну скаргу, посилаючись на те, що заява ОСОБА_1 розгляду в судовому порядку не підлягає, про що прямо зазначено у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України

від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (зі змінами, внесеними відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15).
26 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено, й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суд першої інстанції встановив, що 31 липня 2014 року ОСОБА_1 пройшов військово-лікарську комісію в Старобільсько-Новопсковському ОРВК.

16 серпня 2014 року позивач одержав уламкове поранення під час бойових дій в зоні АТО (с. Хрящувате Луганської області) в складі сил ВЧПП НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 проходив курс лікування від отриманого поранення як військовослужбовець ВЧПП НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою Щастинської міської лікарні Луганської області від 18 серпня 2014 року, епікризом військової частини НОМЕР_3 , довідкою військово-лікарської комісії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 04 вересня 2014 року, виписним епікризом комісії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону.
ОСОБА_1 був зарахований до особового складу ВЧПП НОМЕР_2 з 01 грудня 2014 року як військовослужбовець за контрактом.

Як зазначає ОСОБА_1 , 14 серпня 2014 року він був зарахований до особового складу батальйону «Айдар».

На письмовий запит ОСОБА_1 про надання копії зазначеного наказу

від 14 серпня 2014 року з метою підтвердження або спростування такої інформації, командир ВЧПП НОМЕР_1 відмовився його надати.

У пункті 5 статті 22 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що призов громадян на військову службу (крім тих, що проходять службу у військовому резерві) під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють місцеві органи виконавчої влади через військові комісаріати.

Згідно з частиною першою статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України «Про основи національної безпеки України» об`єктами національної безпеки, зокрема, є держава, конституційний лад, суверенітет, територіальна цілісність і недоторканність.

Суб`єктами забезпечення національної безпеки, в тому числі, є громадяни України, об`єднання громадян (стаття 4 Закону України «Про основи національної безпеки України»).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, приймають рішення щодо визнання громадян учасниками бойових дій на підставі документів, які визначені пунктом 11 Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 травня 2015 року № 200, та пунктом 4 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413.

Обґрунтовуючи необхідність встановлення факту призову на військову службу та її проходження, ОСОБА_1 посилався на те, що від встановлення цього факту залежить виникнення його права на отримання одноразової допомоги у зв`язку з пораненням та отриманням інших соціальних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Способи захисту порушеного права передбачені статтею 16 ЦК України. Незважаючи на те, що перелік способів захисту порушеного права не є вичерпним, обраний позивачем спосіб має бути таким, який у разі задоволення позову вирішить спір по суті та відновить права заявника, які були порушені. Встановлення певних фактів при розгляді справи у позовному провадженні не може розглядатися як кінцева мета вирішення спору між сторонам.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (змінами та доповненнями) не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, оскільки законодавством визначений позасудовий порядок установлення факту перебування у військовій частині, то ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. А у разі відмови компетентного органу в установленні такого факту, заінтересованою особою до суду може бути оскаржена відмова суду в передбаченому законом порядку.

Норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. Суд може лише за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання. Разом з тим, вирішення питання про встановлення спірного факту не належить до компетенції суду.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів проходження військової служби.

Доводи касаційної скарги про те, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, було залишено без розгляду, не заслуговують на увагу, оскільки наявність цією ухвали не впливає на розгляд цієї справи. Крім того, у мотивувальній частинні цієї ж ухвали, зазначено, що у разі визнання заявника таким, що призваний на військову службу під час мобілізації, в особливий період, у ОСОБА_1 виникне право на отримання одноразової грошової виплати у зв`язку пораненням, а також виникнуть інші соціальні права.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд апеляційної інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, то рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шила Євгенія Павловича залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий В. С. Висоцька
Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк
І. М. Фаловська
С. П. Штелик