АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2018 року м. Чернівці

справа № 715/313/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Яремка В.В.

секретар: Тодоряк Г.Д.

за участю: позивача - ОСОБА_1, його представника - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 31 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів дарування земельних ділянок, головуючий у І-й інстанції - Цуренко В.А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23 квітня 2012 року між ним та його сином ОСОБА_4 були укладені договори дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1, земельної ділянки площею 0,1869 га, кадастровий номер НОМЕР_1, на якій розташований житловий будинок, без зміни її цільового призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у розмірах, встановлених Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, земельної ділянки загальною площею 0,4540 га (№1 площею 0,1023 га та №2 площею 0,3517 га) в межах згідно з планом.

Вказував на те, що постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року його позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 23 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л.М. за реєстровим № 523.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 лютого 2018 року, індексний номер витягу 113934967, він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 від 13 квітня 2012 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Стерченської сільської ради за №13 від 29 березня 2012 року і зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №36449619 від 19 квітня 2012 року.

Зазначав, що вищевказані договори дарування земельних ділянок укладені внаслідок помилки одночасно з договором дарування житлового будинку, оскільки, отримуючи в дар дане майно, відповідач зобов'язувався утримувати його та доглядати за ним довічно.

Просив визнати недійсними договір дарування земельної ділянки площею 0,1869 га, в межах згідно з планом, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована в с. Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, укладений 23 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу, який зареєстрований в реєстрі за № 525; договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,4540 га в межах згідно з планом, яка складається з земельної ділянки №1 площею 0,1023 га, в межах згідно з планом, кадастровий номер НОМЕР_4, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, та земельної ділянки № 2 площею 0,3517 га в межах згідно з планом, кадастровий номер НОМЕР_5, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства які розташовані в с. Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, укладений 23 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 528.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 31 травня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недійним договір дарування земельної ділянки площею 0,1869 га, в межах згідно з планом, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої в с. Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, укладеного 23 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, та посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л.М., який зареєстрований в реєстрі за № 525.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 31 травня 2018 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Вважає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог незаконним та необґрунтованим, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

Крім того, зазначає, що на день укладання договору дарування земельної ділянки у позивача було право на обов'язкову частку після смерті його дружини ОСОБА_6, яке складалося з 1/2 на частину житлового будинку, 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, 1/2 частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Отже, на момент укладання оспорюваного договору дарування земельної ділянки позивач мав право на вказане нерухоме майно.

Постанова Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року не може мати преюдиційне значення, оскільки в даній справі інший предмет спору, коло учасників, крім того, ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2018 року дію вказаної постанови зупинено.

Аргументує скаргу тим, що суд першої інстанції, встановивши відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо визнання недійсним договору дарування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, повинен був з цих же підстав відмовити і у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку. Також позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 є особою похилого віку, у зв'язку з віком потребує догляду та сторонньої допомоги, після укладення договору користувався спірним майном, земельна ділянка площею 0,1869 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована в с. Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд є єдиною у позивача з вказаним цільовим призначенням.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 23 квітня 2012 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 були укладені договори дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, земельної ділянки площею 0,1869 га, в межах згідно з планом, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої в с. Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, та земельної ділянки загальною площею 0,4540 га (№1 площею 0,1023 га та № 2 площею 0,3517 га) в межах згідно з планом, посвідчені приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимохтій Л.М..

Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду оспорюється в частині визнання недійсним договору дарування від 23 квітня 2012 року, а саме, земельної ділянки площею 0,1869 га, в межах згідно з планом, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої в с. Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин, норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 р. 6-372цс16.

Установлено, що на час укладення договорів дарування ОСОБА_4 виповнилось 75 років, тобто він є особою похилого віку, отже, у зв'язку з віком потребує догляду й сторонньої допомоги, що підтвердив в судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4, вказуючи на те, що як до, так і після укладення спірних договорів доглядав за позивачем та надавав йому допомогу.

Колегія суддів вважає, що у даній справі суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України, дійшов вірного висновку про наявність помилки, а саме неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

При цьому висновок суду ґрунтується на встановленому факті відсутності волевиявлення ОСОБА_8 під час укладення ним договору про безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є його єдиним житлом, та земельної ділянки. Позивач як особа похилого віку, який за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_4 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем.

Аргументи апеляційної скарги про те, що на момент укладання договору дарування земельної ділянки у позивача було право на обов'язкову частку після смерті його дружини ОСОБА_6, яке складалося з 1/2 частини житлового будинку, 1/2 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, 1/2 частини земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства і позивач відмовився від своєї частки у спадщині на користь відповідача, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Дані обставини тільки підтверджують доводи позивача про те, що укладаючи спірний договір, він помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем, оскільки вважав спірну нерухомість єдиною, якою він продовжував володіти і користуватись після укладення договору дарування, і яку передав у власність ОСОБА_4 лише за умови надання йому відповідної допомоги як людині похилого віку.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги подану до суду заяву про застосування строку позовної давності, спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За вимогами ч. 1 ст. 261 перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Судом встановлено, що про порушення своїх прав ОСОБА_8 дізнався 06 березня 2016 року, коли відповідач вигнав його з будинку, про що зазначено у позовній заяві, а доказів на спростування цих обставин немає, а тому строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом не пропущено.

На підставі викладеного, з урахуванням обставин укладення договору дарування, особи позивача, відносин, що склались між сторонами договорів після їх підписання, суд приходить до висновку, що на момент укладення оспорюваного договору дарування 23 квітня 2016 року волевиявлення позивача ОСОБА_8 не було спрямовано на безоплатне та безумовне відчуження належного йому нерухомого майна в користь сина, що свідчить про допущену позивачем помилку щодо природи правочину, його наслідків, прав та обов'язків сторін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив його з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не отримали підтвердження під час апеляційного провадження, висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення не спростовують, на законність судового рішення не впливають, у зв'язку з чим підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 17 жовтня 2018 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

В.В.Яремко