10.10.2018 227/3714/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Хандуріна В.В.,

за участю

секретаря судового засідання: Данилко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, в якій просить визнати останнього таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому та членам його сімї належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2. Квартира ними приватизована. Після оформлення приватизації вищевказаної квартири позивач став проживати в ній разом зі своєю сімєю. На теперішній час в спірній квартирі зареєстрований позивач, його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 Однак відповідач не проживає у спірній квартирі з 2014 року, оскільки виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації і мешкає десь під Москвою, точне місце знаходження позивачу невідоме. Отже, починаючи з 2014 року, з моменту виїзду ОСОБА_2 за межі України і не проживання в спірній квартирі, останній вже протягом чотирьох років не несе будь-яких витрат на її утримання та на оплату витрат за житлово-комунальні послуги. Просив задовольнити заявлені вимоги.

Позивач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи з повідомленням причин неявки, а також відзиву на позовну заяву з запереченнями проти заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надходило.

Згідно ч. ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що квартира 60 будинку 30, розташованого по вул. Гагаріна м. Добропілля Донецької області, належить як позивачу, так і відповідачу на праві спільної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23 грудня 1993 року (а.с.10). Згідно розпорядження органу приватизації № 33/745 від 11.01.1994 року, квартира передана у приватну, загальну (сумісну чи часткову) власність (а.с. 11).

Як вбачається з домової книги для реєстрації громадян, які проживають у квартирі за вищевказаною адресою, та підтверджується довідкою Відділу реєстрації Добропільської міської ради від 12 вересня 2018 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за цією адресою з 14 липня 2009 року (а.с. 12-16, 31)

Згідно акту, затвердженого головою ОСББ «Моноліт» ОСОБА_4, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3, не проживає з 2014 року (а.с. 23).

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦПК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

З 11 вересня 1997 року в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, задоволення вимог позивача про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши власника права користування належним йому майном як невідємного правомоччя, складової частини його права на цю власність.

Що ж стосується посилання позивача на норми ст. 405 ЦК України, то суд вважає, що воно є безпідставним, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є членами сім'ї. А позивач не є одноосібним власником спірної квартири, а є лише співвласником квартира АДРЕСА_2, як і відповідач ОСОБА_2, який наділений тими ж правами власності, що і позивач. Тому відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою як член сім'ї власника, оскільки сам є співвласником даної квартири.

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що відповідач по справі є співвласником спірної квартири і має на свій розсуд користуватись належним йому на праві власності житлом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 223, 263, 265. 279, 354,355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_4) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Донецького Апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя В.В.Хандурін

10.10.2018