Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 345/609/17

провадження № 61-17027св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2017 року у складі судді Кардаш О. І. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року ускладі колегії суддів: Девляшевського В. А., Горблянського Я. Д., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язань та відсотків за користування коштами.

Позовна заява мотивована тим, що 30 жовтня 2012 року сторони уклали договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримала від позивача кошти в сумі 105 000,00 грн, про що склала боргову розписку.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 зобов'язань за зазначеним правочином рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2014 року з неї на користь позивача стягнуто 105 000,00 грн боргу за договором позики, 4 418,63 грн пені, 3 165,82 грн відсотків, 11 550,00 грн інфляційних втрат.

Однак відповідач згадане рішення суду не виконувала, тому рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2015 року з неї на користь ОСОБА_4 стягнуто 94 702,81 грн, з яких: 28 562,89 грн - пеня, 2 174,79 грн - три відсотки річних, 49 770,00 грн - інфляційні втрати, 14 195,13 грн - відсотки за користування чужими коштами за період з 19 вересня 2014 року до 29 травня 2015 року.

З підстав подальшого невиконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань за договором позики рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2016 року з неї на користь позивача стягнуто 52 842,82 грн, з яких: 23 000,00 грн - пеня, 2 663,39 грн - три відсотки річних, 2 938,80 грн - інфляційні втрати, 22 240,63 грн - відсотки за користування чужими коштами.

Зазначені рішення набрали законної сили та звернені до примусового виконання, однак ОСОБА_5 суму позики та стягнуті з неї цими рішеннями кошти не повертає.

З часу настання строку повернення позики відповідач частково погасила заборгованість, повернувши позивачу 09 липня 2015 року 50,00 грн. 13 січня 2017 року ОСОБА_5 сплатила ОСОБА_4 100,00 грн, які були зараховані на погашення заборгованості з пені.

У зв'язку з викладеним позивач стверджував, що ОСОБА_5 користується його коштами, а у зв'язку з тим, що у наданій нею розписці не передбачений розмір процентів за користування позикою та порядок їх нарахування, позивач має право на отримання відсотків за користування його коштами на рівні облікової ставки Національного банку України.

Разом із тим зазначав, що оскільки відповідач прострочила виконання грошового зобов'язання в розмірі 104 950,00 грн (з врахуванням погашення заборгованості в розмірі 50,00 грн 09 липня 2015 року) за період прострочення з 05 квітня 2016 року (наступний календарний день з дати останнього нарахування заборгованості) до 13 лютого 2017 року відповідач зобов'язана сплатити на його користь пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь 73 577,74 грн, з яких: 39 758,57 грн - пеня, 2 710,82 грн - три відсотки річних, 11 229,07 грн - інфляційні втрати, 19 879,28 грн - відсотки за користування чужими грошовими коштами.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційногосуду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року, позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 73 577,74 грн, з яких: 39 758,57 грн - пеня, 2 710,82 грн. - три відсотки річних, 11 229,07 грн - інфляційні втрати, 19 879,28 грн - відсотки за користування чужими коштами за період з 05 квітня 2016 року до 13 лютого 2017 року.

Вирішено питання судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час розгляду справи позика не повернута, а тому зобов'язання ОСОБА_5 щодо повернення ОСОБА_4 боргу продовжують існувати і вона їх не виконує.

На підставі частини першої статті 1048 ЦК України позивач має право на одержання від відповідача процентів від суми позики. Оскільки укладений між сторонами договір позики не є безпроцентним, а у наданій ОСОБА_5 розписці не визначено розмір процентів за користування коштами, такі проценти необхідно стягнути в розмірі, розрахованому на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суд першої інстанції також вважав, що у зв'язку з простроченням ОСОБА_5 виконання грошового зобов'язання перед ОСОБА_4 відповідно до частини першої статті 1050 та частини другої статті 625 ЦК України вона має сплатити на його користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, незалежно від сплати процентів, належних позикодавцю згідно з вимогами статті 1048 ЦК України.

Стягнення з відповідача на користь позивача пені в рішенні обґрунтовано положеннями статті 1050 ЦК України, якою передбачено обов'язок позичальника сплатити неустойку у випадку, якщо він своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками. Розмір пені суд першої інстанції визначив, виходячи із облікової ставки Національного банку України станом на час її нарахування.

При цьому суд першої інстанції посилався на те, що на відміну від неустойки, яка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності, стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми не є санкцією (неустойкою), а є способом захисту майнового права, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

З приводу заявленого відповідачем клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності за вимогами ОСОБА_4 суд першої інстанції зазначив, що в 2014, 2015, 2016 роках позивач звертався з позовами до відповідача про стягнення пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та відсотків за користування чужими коштами, в зв'язку з чим перебіг позовної давності у спірних правовідносинах переривався. Крім того, несплата відповідачем коштів після набрання судовими рішеннями про їх стягнення законної сили є триваючим правопорушенням, а тому постійно відбувається початковий момент перебігу позовної давності з кожним новим порушенням права стягувача. У зв'язку з цим неможливо встановити момент, з яким пов'язується початок перебігу строку позовної давності, отже предмет захисту в спірних правовідносинах не обмежений у часі.

Стосовно заяви представника відповідача про зменшення розміру пені у рішенні суду першої інстанції зазначено, що така заява задоволенню не підлягає, оскільки наведені в ній підстави не підтверджені належними доказами.

Із наведеними висновками суду першої інстанції погодився апеляційний суд.

При цьому з приводу заяви представника відповідача про зменшення розміру пені суд апеляційної інстанції, посилаючись на частину третю статті 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, зазначив, що розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача, не перевищує суму позики, а тому відсутні підстави для зменшення такого розміру.

У червні 2017 року ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скаргамотивована тим, що відповідач регулярно і тривалий час щомісячно виплачує позивачу заборгованість за борговою розпискою, на підтвердження чого суду були надані відповідні копії платіжних документів. ОСОБА_4 умисно вказав у позовній заяві неправильний розмір заборгованості відповідача, зазначивши, що вона зменшилася лише 50,00 грн, а суди безпідставно поклали в основу оскаржуваних рішень такий розрахунок позивача.

У касаційній скарзі зазначено, що загальний розмір стягнутих з відповідача та тих, які просить стягнути позивач, сум пені, трьох процентів річних, інфляційних втрат та відсотків - 238 257,82 грн значно перевищує основний борг у розмірі 105 000,00 грн. При цьому вказано, що суди не взяли до уваги неспівмірність нарахованої позивачем неустойки до розміру основної заборгованості, а також того, що ОСОБА_5 припинила підприємницьку діяльність, в трудових відносинах не перебуває, є аспірантом денної форми навчання відділення Інституту законодавства Верховної Ради України, доглядає та утримує матір та безпідставно відмовили в задоволенні заяви її представника про зменшення розміру пені.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуальногокодексуУкраїни, ЦивільногопроцесуальногокодексуУкраїни, КодексуадміністративногосудочинстваУкраїнитаіншихзаконодавчихактів» (далі-ЦПКУкраїни) касаційніскарги(подання) насудовірішенняуцивільнихсправах, якіподаніірозглядякихнезакінченодонабраннячинностіцієюредакцієюКодексу, передаютьсядоКасаційногоцивільногосудутарозглядаютьсяспочаткузаправилами, щодіютьпіслянабрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено та про це свідчать матеріали справи, що 30 жовтня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір позики, на підставі якого позивач надав відповідачу кошти в сумі 105 000,00 грн, які вона зобов'язувалася повернути на першу вимогу позикодавця.

На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_5 склала розписку позичальника.

У зв'язку з неповерненням ОСОБА_5 зазначених грошових коштів заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2014 року стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики у сумі 105 000,00 грн, пеню в сумі 4 418,63 грн, 3 165,82 грн відсотків та 11 550,00 грн інфляційних втрат.

22 січня 2015 року на виконання зазначеного рішення видано виконавчий лист № 345/7020/13-ц, а постановою державного виконавця від 31 січня 2015 року відкрито виконавче провадження з його виконання.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 своїх зобов'язань з повернення коштів за укладеним з ОСОБА_4 договором позики, ОСОБА_4 двічі звертався до неї з позовом про стягнення пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та відсотків за користування чужими коштами.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 25 грудня 2015 року стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 94 702,81 грн, з яких: 28 562,89 грн - пеня, 2 174,79 грн - три відсотки річних, 49 770 грн - інфляційні втрати, 14 195,13 грн - відсотки за користування чужими коштами. Вказані суми стягнуто за період з 19 вересня 2014 року до 29 травня 2015 року.

Виконавчий лист № 345/2462/15-ц за згаданим рішенням видано 25 грудня 2015 року, а виконавче провадження з його виконання відкрито 11 лютого 2016 року.

На підставі рішення Калуського міськрайонного суду від 31 серпня 2016 року стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 52 842,82 грн, з яких: 23 000,00 грн - пеня, 26 63,39 грн - три відсотки річних, 2 938,80 грн - інфляційні втрати, 22 240,63 грн - відсотки за користування чужими коштами.

На виконання цього рішення 06 жовтня 2016 року видано виконавчий лист № 345/1305/16-ц.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Предметом спору в справі, що переглядається, є стягнення процентів за користування коштами, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені за неналежне виконання зобов'язань за договором позики, а саме неповернення суми позики, яка стягнута рішенням суду.

У частині першій статті 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що прострочення ОСОБА_5 виконання грошового зобов'язання з повернення коштів позики є підставою для стягнення з неї на користь позивача встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. При цьому правильними є висновки судів про те, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Однак визначаючи розмір інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, усупереч вимогам статей 10 та 212 ЦПК України 2004 року, у яких закріплено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та оцінювати докази, ґрунтуючись на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, не встановив обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Суди, погодившись із зазначеним у позовній заяві розміром заборгованості відповідача за договором позики, не надали оцінку наявним в матеріалах справи копіям квитанцій, які свідчать про те, ОСОБА_5 04 травня, 05 липня, 04 серпня, 04 жовтня, 14 грудня 2016 року, 10 січня та 09 березня 2017 року, сплачувала кошти в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 345/7020/13 (а. с. 74-76).

Таким чином, суди ухвалили оскаржувані судові рішення без з'ясування розміру заборгованості ОСОБА_5 за укладеним з ОСОБА_4 договором позики від 30 жовтня 2012 року. Встановлення наведеної обставини має значення для правильного вирішення спору, оскільки, як уже зазначалося, положеннями частини другої статті 625 ЦК України передбачено, що три проценти річних розраховуються, виходячи із розміру простроченої суми заборгованості.

Крім того, оскаржуваними судовими рішеннями з відповідача стягнуті суми інфляційних втрат та трьох процентів річних у визначеному позивачем розмірі без наведення відповідних розрахунків саме такого розміру.

Також Верховний Суд не погоджується із висновками судів про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування коштами та пені з огляду на таке.

Відповідно до висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, якщо у рішенні про стягнення заборгованості за кредитним договором сума заборгованості вказана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.

Зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду стосується застосування норм матеріального права у правовідносинах, що виникають з кредитних правовідносин. Оскільки кредитний договір та договір позики мають спільну правову природу та регулюються одними і тими ж нормами матеріального права (Глава 71 ЦК України «Позика. Кредит. Банківський вклад) висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, необхідно врахувати при вирішенні спірних правовідносин.

Як уже зазначалося, рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2014 року із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто всю суму заборгованості за договором позики, а також пеню, відсотки та інфляційні втрати.

Таким чином, у зв'язку з наявністю рішення про стягнення з відповідача на користь позивача всієї суми заборгованості за договором позики, відсутня підстава для нарахування відсотків та пені за цим договором.

З огляду на викладене, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, оскільки ухвалені з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи,та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик