У Х В А Л А

10 жовтня 2018 року м. Київ

Справа № 539/2138/18

№ апеляційного провадження: № 22-ц/824/1906/2018

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Невідомої Т.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2018 року, постановлену під головуванням судді Дубас Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту вступу в управління або володіння спадковим майном,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2018 року відмовлено представнику відповідача ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту вступу в управління або володіння спадковим майном.

Не погоджуючись із такою ухвалою суду, ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 27 вересня 2018 року звернулися до суду з апеляційною скаргою.

В обґрунтування скарги зазначали, що оскаржувана ухвала постановлена за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення клопотання про закриття провадження у даній цивільній справі.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 ліквідовано Апеляційним суд міста Києва, Апеляційний суд Київської області та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область та місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч.6 ст.147 Закону України &qu ;Про судоустрій і статус суддів&q?й ; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на відповідній території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?ку;Голос України&quuo; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Початком роботи Київського апеляційного суду визначено 3 жовтня 2018 року.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

04 жовтня 2018 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: Невідома Т.О. (суддя-доповідач), судді Пікуль А.А., Гаращенко Д.Р.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не може бути прийнята до розгляду Київським апеляційним судом та підлягає поверненню скаржнику з наступних підстав.

Статтею 353 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду в апеляційному порядку. До вказаного переліку не входить ухвала про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GУMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить статтю 6 Конвенції як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (Ashingdane v. the United Kingdom).

Як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду &q?ки;за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб&quсу; (рішення від 28 травня 1985 року у справі &quтр;Ешингдейн проти Сполученого Королівства&q?от;). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду. В той же час згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі &q?ер;Фаєд проти Сполученого Королівства&q?от;, рішення від 18 лютого 1999 року у справі &quлю;Вайт і Кеннеді проти Німеччини&q?т ;, рішення від 10 травня 2001 року у справі &quтр;Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства&q?от;, рішення від 10 травня 2001 року у справі &qu т;Z. та інші проти Сполученого Королівства&q?ти;, рішення від 12 липня 2001 року у справі &qu2 ; Ганс-Адам II проти Німеччинни&q?с-;). У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі &q?фе;Вайт і Кеннеді проти Німеччини&q? і;, &q?ед; Ганс-Адам II проти Німеччини&q?ан;

Враховуючи вищенаведене, повернення апеляційної скарги на ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі відповідає вимогам цивільного процесуального закону і не спотворює сутність права на доступ до суду, не перешкоджає розгляду справи по суті та її вирішенню. Окрім того, ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 не позбавлені можливості включити заперечення на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2018 року до апеляційної скарги на рішення суду і дане право гарантоване їм ч. 2 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції у разі, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягають поверненню скаржнику.

Керуючись ст.ст. 353, 357 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2018 року повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя Т.О. Невідома