Справа № 500/3906/18
Провадження № 2/500/2503/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 серпня 2018 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Пащенко Т.П.
при секретарі Топтигіній О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-
В червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що в вона є власницею квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу ОСОБА_3 09.10.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №6902. У вказаній у квартирі зареєстровані вона та її син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте він не мешкає в квартирі більше 4 років, сторони не спілкуються, місце перебування відповідача позивачці не відоме. З огляду на зазначене, позивачка просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 та зняти його з реєстраційного обліку.
Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Вислухавши пояснення позивачки, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку.
В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 09.10.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №6902, ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_3 (а.с.11).
Дане також підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №10286980.
Як вбачається з будинкової книги на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_2 зареєстрований у вказаній квартирі (а.с.13). Зазначене підтверджується також довідкою Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 27.06.2018 року (а.с.20).
Як вбачається з Акту від 06.06.2018 року, при проведені опитування сусідів кв.№6 ОСОБА_4, кв.№7 ОСОБА_5, кв.5 ОСОБА_6 встановлено, що на даний час у квартирі №8 зареєстровано дві особи, фактично проживає одна особа.
Згідно пояснень свідка ОСОБА_4 встановлено, що відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації АДРЕСА_4 не проживає більше чотирьох років.
Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст.ст.12,13,77,78,79,80,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За таких обставин, оскільки відповідач за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 не проживає більше року, він втратив право користування житлом відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України.
Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно ст. 7 цього Закону зняття з реєстрація місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідач не мешкає в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності його у спірному приміщенні понад один рік є поважними.
Таким чином, будь-які правові підстави для перебування на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу майна у відповідача відсутні.
Своїм перебуванням на теперішній час на реєстраційному обліку в квартирі АДРЕСА_5, який належить позивачці, відповідач створює перешкоди в реалізації нею в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, тобто порушує ч.ч. 1,2 ст. 317, ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України.
Однак, так як відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрація місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням позовні вимоги в частині зняття з реєстрації задоволенню не підлягають.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим позов задовольнити частково, та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою №8 по вул. Гагаріна,26, в м. Ізмаїлі Одеської області, оскільки позовні вимоги в цій частині обґрунтовані.
За правилами ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст.12, 13, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-289 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, - ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, до ОСОБА_2, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування квартирою №8 по вул. Гагаріна,26, в м. Ізмаїлі Одеської області.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є підставою для зняття з реєстраційного обліку: ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_6.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, індивідуальний ідентифікаційний номер «НОМЕР_1», паспорт громадянина України серії КК №329755, виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області 06 жовтня 1999 року, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт громадянина України серії КЕ №770559, виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 28 серпня 1997 року, індивідуальний ідентифікаційний номер «НОМЕР_2», судовий збір в розмірі 704,80 (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок) грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: ОСОБА_7