Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 677/158/16-ц

провадження № 61-28145св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області у складі судді Боголюбової Л. М. від 11 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Пастощука М. М., Спірідонової Т. В. від 18 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 07 липня 1997 року по 05 серпня 2004 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого сторони на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 1997 року придбали квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що квартира була набута ними за спільні кошти та зареєстрована на ім'я ОСОБА_6, проте на час звернення до суду з цим позовом останній не визнає права позивача на це житло, ОСОБА_4 просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 11 серпня 2017 року позов задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, будь-яких доказів того, що відповідач придбав квартиру за особисті кошти останнім до суду не надано, а тому суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 18 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, а рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 11 серпня 2017 року без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на час придбання ОСОБА_6 квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали разом і вели спільне господарство. Квартира придбавалася ними для сім'ї і, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 разом із дитиною вселилися у квартиру та проживали у ній, а тому спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (надалі - КпШС України), яка була чинною на момент виникнення правовідносин між сторонами у справі.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 11 серпня 2017 року і ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 18 вересня 2017 року та відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваних рішень судом першої та апеляційної інстанцій було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Апеляційний суд не надав належної оцінки походженню коштів, за які було придбано спірну квартиру, та не прийняв до уваги його пояснення та надані докази про те, що він мав намір купити квартиру за власні кошти ще до реєстрації шлюбу, у зв'язку із чим надав особисті кошти на оформлення авансу, проте сам факт нотаріального оформлення договору купівлі-продажу квартири було проведено пізніше, тобто 28 листопада 1997 року, коли сторони вже перебували у шлюбі.

04 грудня 2017 року до касаційного суду надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу, у якому відповідач вважає доводи касаційної скарги безпідставними, а судові рішення судів попередніх інстанцій законними та обґрунтованими, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судами встановлено, що з 07 липня 1997 року по 05 серпня 2004 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_8.

За договором купівлі-продажу від 28 листопада 1997 року, укладеним між ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 з однієї сторони, та ОСОБА_6 з другої сторони, посвідченим державним нотаріусом Красилівської державної нотаріальної контори Хмельницької області Шлейник М. С., відповідач придбав квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (надалі - СК України) цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Судами встановлено, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28, 29 КпШС України.

Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У пункті 9 Постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 набута ОСОБА_6 у власність на підставі чинного договору купівлі-продажу квартири від 28 листопада 1997 року, укладеного під час його перебування у шлюбі з ОСОБА_4, і що така квартира не є його особистою власністю в контексті норм статті 24 КпШС України.

Встановивши наведені обставини, суди дійшли обґрунтованих висновків про те, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 11 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 18 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило