Справа № 256/8123/13-ц
Провадження № 2-в/185/120/18
У Х В А Л А

Іменем України

10 жовтня 2018 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Мерцалової Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді ухвалу Верховного Суду від 20 червня 2018 року про відновлення втраченого судового провадження у справі № 256/8123/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

11 липня 2018 року на адресу суду надійшла ухвала Верховного Суду від 20 червня 2018 року про відновлення втраченого судового провадження у справі № 256/8123/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Відповідно до ухвали Верховного Суду від 20 червня 2018 року вбачається, що судове провадження у зазначеній справі втрачене. Для розгляду цивільної справи та ефективного захисту порушених, оспорюваних прав та інтересів учасників справи Верховний Суд з власної ініціативи звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області про відновлення втраченого судового провадження.

Суд, дослідивши зібрані матеріали, приходить до висновку, що заява про відновлення втраченого провадження підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі закінченій ухваленням судового рішення або в якій провадження закрите, проводиться в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ст. 490 ЦПК України заява про відновлення втраченого судового провадження подається до суду, який ухвалив рішення по суті справи або постановив ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження ВССУ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 "Про визначення підсудності справ" визначено, що Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області підсудні справи, які були підсудні Калінінському районному суду міста Донецька.

Згідно до ч. 1 ст. 494 ЦПК України- на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого провадження або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Відповідно до ч. 2 ст. 494 ЦПК України у ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувались судом і які процесуальні дії вчинялись з втраченого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи судове провадження у справі № 256/8123/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, втрачене, що підтверджується ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2018 року.(арк.с.2-3). Також судом встановлено, що гр. ОСОБА_1 зверталася до Калінінського районного суду м. Донецька з позовом до гр. ОСОБА_2, про стягнення коштів, де відповідно до рішення Калінінського районного суду м. Донецька, у задоволені вищезазначеного позову було відмовлено у повному обсязі, що підтверджується ксерокопією рішення суду, зміст якої не можливо перевірити суду, оскільки при перевірці судом відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, встановлена відсутність електронної копії в Єдиному державному реєстрі судових рішень, проте судом також встановлено, що в матеріалах справи є ксерокопія рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 12 грудня 2013 року(арк.с. 10-12), зміст якої підтверджується ксерокопією рішення Апеляційного суду Донецької області.(арк.с.13-17). Також судом встановлено, що позивач гр. ОСОБА_1 зверталася до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою на рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 12.12.2013 року, та те, що вищезазначена апеляційна скарга задоволена, а рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 12.12.2013 року скасовно, та стягнуто з гр. ОСОБА_2 на користь гр. ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 127888 гривень, 3% річних в розмірі 11509,92 гривень, суму інфляції в розмірі 1574,62 гривень та судові витрати в розмірі 2114,60 гривень, що підтверджується ксерокопією рішення Апеляційного суду від 17.01.2014 року, яка при перевірці судом відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідає повністю електронній копії наявній в Єдиному державному реєстрі судових рішень.(арк.с.13-17).

В звязку з вищевикладеним суд вважає, що достатньо матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 258-260, 493, 494 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Відновити повністю втрачене судове провадження по цивільній справі № 256/8123/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Вважати встановленим зміст відновленого рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 12 грудня 2013 року по справі № 256/8123/13-ц в такій редакції:

Справа №256/8123/13ц 2/256/2297/2013

РІШЕННЯ

іменем України

12 грудня 2013 р. Калінінський районний суд м. Донецька у складі:

головуючого судді - Гавриленка О.М.

при секретарі - Ткачі А.Г,

за участю представників сторін: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись до суду у жовтні п.р. позивачка просила стягнути грошові кошти у розмірі 16000 дол. США (що в гривневому еквіваленті складає 127888 грн.) та штрафні санкції у розмірі 13084,54 грн. з відповідача у якості безпідставно отриманих грошових коштів, які були ним отримані від продажу автомобілю «Мазда 6». Підтримавши заявлені вимоги у суді представник позивача мотивувала їх тим, що у 2007 р. позивачка видала на ОСОБА_2 довіреність на право розпорядження належним їй автомобілем, скориставшись якою він за біржовим контрактом продав автомобіль, проте грошові кошти за його продаж на її користь не повернув. За викладеним, оскільки ОСОБА_2 грошові кошти на її користь за продаж автомобілю не повернув просила стягнути їх як безпідставно набуті з урахуванням штрафних санкцій.

Відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача пояснювала, зокрема, що первісна довіреність від імені позивачки на розпорядження автомобілем була видана на ОСОБА_5, яка у свою чергу потім передовірила повноваження на користь ОСОБА_2. Згідно до цих довіреностей спочатку ОСОБА_5, а потім ОСОБА_2 мали право у тому числі, на розпорядження автомобілем із правом отримання грошей за його продаж. Крім того представник пояснювала, що обовязок повідомлення позивачки ОСОБА_1 про довірення розпорядження автомобілем на користь ОСОБА_2 повинна була здійснити ОСОБА_5. Також зазначила, що грошові кошти у розмірі 16000 дол. США за продаж спірного автомобілю дійсно були отримані ОСОБА_2, проте були повернуті на користь ОСОБА_5. З посиланням на зазначене просила відмовити у позові.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає позов не обґрунтованим і не підлягаючим задоволенню за підставами, передбаченими ст,ст 240, 1212 ЦК України. Відповідно до вимог яких, представник зобовязаний вчиняти правочин за наданими йому

повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов'язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Як убачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, довіреністю посвідченою 24.10.2007 р. приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованою в реєстрі за № 1113, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 зняти з обліку та продати, поставити на облік, якщо в тому буде потреба, належний їй на праві власності автомобіль марки MAZDA 6, реєстраційний номер НОМЕР_1. Довіреність була видана з правом передоручення строком на три роки.

08.11.2007 р. ОСОБА_5, діюча від імені ОСОБА_1, уповноважила ОСОБА_2 продати автотранспортний засіб марки MAZDA, модель 6, який належить ОСОБА_1, та, в тому числі, отримати гроші, що підтверджується довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованою в реєстрі за № 5523.

Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 14.05.2013 р. у задоволенні возову ОСОБА_1 до ОСОБА_8 І, ОСОБА_2, Дуднік, треті особи: Товарно-транспортна біржа, ПАТ КБ ПриватБанк, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів відмовлено. Зазначене рішення, ухвалою апеляційного суду Донецької області від 09.07.2013 р. залишено без змін.

Наведені фактичні обставини справи підтверджені документально та представника сторін у суді не заперечувались.

Аналізуючи надані сторонами докази суд вважає, що укладення представником правочинів на підставі довіреності по суті є свідченням існування між саме ним та особою, яку він представляє, домовленості на вчинення юридичних дій і що договір доручення як підстава представництва підтверджений нотаріально посвідченою довіреністю. А тому на виконання довіреності від 08.11.2007 р. ОСОБА_2 продав належний ОСОБА_1 спірний автомобіль, а грошові кошти за його продаж передав ОСОБА_5, яка у свою чергу повинна була передати їх позивачці, чого не зробила. Матеріали справи також не містять відомостей про те, що ОСОБА_5 повідомила ОСОБА_1 про замісника ОСОБА_2, проте вимог саме до неї позивачка не висуває, тоді як суд не в змозі самостійно вийти за межі позовних вимог.

До того ж, для представництва довірителя перед третіми особами та підтвердження повноваження на вчинення довіреним дій, які передбачені договором доручення, довіритель видає повіреному довіреність. В силу ст. 240 ЦК України представник може передавати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником. Отже передоручення є не самостійним правочином, а дією представника, в силу якої його права, як представника переходять до іншої особи. У звязку з цим доводи Панціци щодо передачі отриманих грошових коштів у розмірі 16000 дол. США за продаж автомобілю на користь ОСОБА_5, яка у свою чергу повинна була передати позивачці ОСОБА_1 заслуговують на увагу.

З наведених обставин вбачається, що на час отримання за продаж автомобілю грошових коштів ОСОБА_2 у розмірі 16000 дол. США він мав право відчужувати вищевказаний автомобіль та отримувати грошові кошти за довіреністю від 08.11.2007 р, що безумовно свідчить про правомірність їх набуття, а тому не убачається підстав для застосування ст. 1212 ЦК України. З системного аналізу зазначеної норми закону можна дійти висновку, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Обов'язковими умовами для виникнення зобов'язання з безпідставного збагачення є: набуття або збереження майна; набуття або збереження майна за рахунок іншої особи

(збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою); відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Судом встановлено, а матеріалами справи підтверджено що під час продажу автомобілю між ОСОБА_2 та покупцем було досягнуто домовленість про продаж автомобіля та для його придбання витрачалися кошти. Позивач не ставила питання про визнання договору купівлі-продажу автомобілю недійсним, а тому суд виходить з того, що умови договору та дії ОСОБА_2 відповідають правам і обов'язкам сторін які охороняються законом. Оскільки на даний час кошти не можуть бути повернуті позиваці, тому суд приходить до висновку, що не вбачається законом передбачених підстав для стягнення індексу інфляцію, відсотків за користування коштами.

В цілому ж позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст,ст 10-11, 60, 209, 212-214 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 у її позові до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя-

12.12.2013

Вважати встановленим зміст відновленого рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 січня 2014 року по справі № 256/8123/13-ц в такій редакції:

Єдиний унікальний номер 256/8123/13-ц Номер провадження 22-ц/775/809/2014

Головуючий у 1 інстанції Гавриленко О.М.

Доповідач Корчиста О.І.

Категорія 20

Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 січня 2014 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючої: Прокопчук Л.М.

суддів: Корчистої О.І., Хейло Я.В.

при секретарі Попченко В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 12 грудня 2013 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

встановив:

У липні 2013 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування, якого послалась на те, що 24 жовтня 2007 року вона уповноважила ОСОБА_5 продати належний їй на праві власності автомобіль «MAZDA 6», 2003 року випуску, про що приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_6 було посвідчено відповідну довіреність та зареєстровано її в реєстрі за № 1113. Відповідно до вказаної довіреності ОСОБА_5 також було довірено зняти з обліку та продати, поставити на облік, якщо в тому буде потреба, вказаний автомобіль, а також довіреність була видана з правом передоручення строком на три роки. Також вказувала, що 08 листопада 2007 року ОСОБА_5, діючи від її імені, уповноважила ОСОБА_2, ОСОБА_9 продати належний їй вищенаведений автомобіль, в тому числі, отримати гроші, про що було видано довіреність яку було посвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованою в реєстрі за №5523. Крім цього вказувала, що 27 серпня 2008 року ОСОБА_2, діючи від її імені, уклав біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до умов якого транспортний засіб марки «MAZDA 6», що належить їй, продав ОСОБА_8 за суму, що еквівалентна 16000 доларів США, які їй до теперішнього часу ОСОБА_2 передані не були. Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 16000 доларів США, що за офіційним курсом складає 127888 гривень; стягнути з відповідача на її користь суму штрафних санкцій в розмірі 13084,54 гривень, з яких 11509,92 гривень 3% річних і 574,62 гривень сума інфляції.

Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 12 грудня 2013 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивачка ОСОБА_1 принесла апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам по справі та наявним у справі доказам.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що суд першої інстанції пришов до помилкового висновку, що ОСОБА_2 передав гроші в сумі 16 000 доларів США, отримані від продажу належного їй на праві власності автомобілю, ОСОБА_5, оскільки доказів на підтвердження таких висновків суду першої інстанції в матеріалах справи не має.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_10 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Апеляційний суд вражає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача, оскільки відповідно до вимог ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що довіреністю, посвідченою 24 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованою в реєстрі за № 1113, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 зняти з обліку та продати, поставити на облік, якщо в тому буде потреба, належний їй на праві власності автомобіль марки «MAZDA 6». Довіреність видана з правом передоручення строком на три роки (а.с. 14).

Також, судом першої інстанції встановлено, що 08 листопада 2007 року ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_1, уповноважила ОСОБА_2, ОСОБА_9 продати автомобіль «MAZDA 6», який належить ОСОБА_1, та, в тому числі, отримати гроші, що підтверджується довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованою в реєстрі за №5523 (а.с. 15).

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2008 року ОСОБА_2, діючи від імені ОСОБА_1, уклав біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до умов якого транспортний засіб марки «MAZDA 6», що належить ОСОБА_1, було продано ОСОБА_8 за 16000 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 мав право на відчужувати автомобіль, який належить позивачці, також мав право на отримання грошових коштів в розмірі 16000 доларів США за його продаж. Крім цього, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_2 передав грошові кошти, що були отримані ним після продажу автомобілю, що належить позивачці, ОСОБА_5, у звязку з чим, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 повинна була предявляти до ОСОБА_5, яка повинна була отримані від ОСОБА_2 грошові кошти у зазначеній сумі передати ОСОБА_1.

Проте, такі висновки суду першої інстанції зроблені із порушенням норм матеріального та процесуального права, а також, не відповідають фактичним обставинам по справі та наявним у справі доказам за наступних підстав.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 31, 312 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує відповідну норму, незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Відповідно до вимог ст.1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Згідно ст.1004 ЦК України повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Відповідно до вимог ст.1005 ЦК України повірений має право передати виконання доручення іншій особі (замісникові).

Відповідно до ст.1007 ЦК України довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

Як вбачається із матеріалів справи 24 жовтня 2007 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 продати належний їй на праві власності автомобіль «MAZDA 6», 2003 року випуску, що підтверджується наявною в матеріалах справи ксерокопією довіреності, яка посвідчена приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрована в реєстрі за № 1113 (а.с. 14). Зі змісту зазначеної довіреності вбачається, що ОСОБА_1 також, довірила ОСОБА_5 зняти з обліку та продати, поставити на облік, якщо в тому буде потреба, вказаний автомобіль, а також надано право передоручення строком на три роки (а.с. 14).

Зі змісту ксерокопії довіреності від 08 листопада 2007 року вбачається, що ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_1, уповноважила ОСОБА_2, ОСОБА_9 продати належний їй вищенаведений автомобіль, в тому числі, отримати гроші, про що було видано довіреність яку було посвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованою в реєстрі за №5523.

Також встановлено, що 27 серпня 2008 року ОСОБА_2, діючи від імені ОСОБА_1, уклав з ОСОБА_11 біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу «MAZDA 6», за суму, яка на момент продажу автомобілю була еквівалентна 16000 доларів США. Дані відомості не заперечувалися сторонами по справі.

Крім цього, сторонами не заперечувалось, що гроші, отримані від продажу належного позивачці автомобілю, останній передані не були.

У ч.1 ст.509 ЦК України зазначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В свою чергу ч.1 ст.545 ЦК України, встановлено, що прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Зі змісту ксерокопії довіреності на імя ОСОБА_12 (а.с. 14) вбачається, що повноваження за цією довіреністю можуть бути передані частково або в повному обсязі іншій особі (заміснику), про що він зобовязаний повідомити довірителя та надати йому необхідні відомості про особу замісника. Невиконання цього обовязку покладає на представника відповідальність за дії замісника, як за свої власні.

Відповідно до ксерокопії довіреності на імя ОСОБА_2В.(а.с. 15) вбачається, що ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_1, надала йому право продавати автомобіль, який належить позивачці, а також, отримувати гроші при укладанні договору купівлі-продажу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було відомо про передачу ОСОБА_5 частково повноважень за довіреністю своєму заміснику ОСОБА_2. Вказані обставини підтверджуються позовною заявою ОСОБА_1 та не заперечувалися сторонами в судовому засіданні (а.с. 2-3).

Мотивуючи відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_2, на виконання довіреності від 08 листопада 2007 року продав належний позивачці автомобіль, а отримані від продажу грошові кошти передав ОСОБА_5, яка свої обовязки за довіреністю не виконала та грошові кошти ОСОБА_1 не передала.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази передачі ОСОБА_2 ОСОБА_5 отриманих від продажу автомобілю грошових коштів., а тому такі висновки суду першої інстанції суперечать фактичним обставинам про справі.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку що позивачкою ОСОБА_1 доведено обґрунтованість своїх позовних вимог, що дає законні правові підстави суду для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь отриманих від продажу автомобілю грошових коштів у розмірі 127888 гривень, що еквівалентно 16 000 доларів США, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Крім цього, в порядку ст. 625 ЦК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 3% річних та індекс інфляції за час прострочення виконання зобовязання у вигляді передачі грошових коштів.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати на загальну суму 2114,60 гривень (а.с. 1,37)

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд,

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 12 грудня 2013 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 127888 гривень, 3% річних в розмірі 11509,92 гривень, суму інфляції в розмірі 1574,62 гривень та судові витрати в розмірі 2114,60 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на нього може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду області протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя В. О. Головін