Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 569/17555/16-ц

провадження № 61-15150св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач за первинним позовом - ОСОБА_4,

представники позивача за первинним позовом - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач за первинним позовом - ОСОБА_7,

представник відповідача за первинним позовом - ОСОБА_8,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_7,

представник позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_8,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

представники відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - адвокатом ОСОБА_6, на постанову апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Хилевича С, В., Григоренка М. П. від 06 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 18 січня 2005 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 4000 дол. США на строк до 18 березня 2005 року. У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач звертався до суду з позовами про стягнення заборгованості та рішенням Рівненського міського суду від 29 березня 2012 року у справі № 1715/274/12 із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 було стягнуто заборгованість у розмірі 37 665 грн, а рішенням апеляційного суду Рівненської області від 31 березня 2016 року у справі № 569/16923/15-ц стягнуто із ОСОБА_7 на користь позивача 22 818 грн 10 коп. інфляційних нарахувань та 3 389 грн 79 коп. - 3 % річних. Посилаючись на те, що станом на час звернення до суду з цим позовом відповідачем позика не повернута, позивач просив стягнути із ОСОБА_7 суму процентів за період з 28 грудня 2013 року по 27 грудня 2016 року у розмірі 46 001 грн 50 коп. відповідно до вимог статті 1048 ЦК України.

У лютому 2017 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати договір позики від 18 січня 2005 року укладеним безпроцентно.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 листопада 2017 року первинний позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 грошову суму в розмірі 46 001 грн 50 коп. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про задоволення первинного позову ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позичальником фактично не виконано зобов'язання з повернення суми позики, тому позикодавець має право вимагати стягнення з нього суми процентів за користування позикою виходячи з облікової ставки Національного банку України відповідно до вимог статті 1048 ЦК України та до повного виконання грошового зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 суд виходив з того, що останнім пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права він дізнався у 2012 році під час розгляду справи № 1715/274/12, проте з зустрічним позовом звернувся лише у лютому 2017 року, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності.

Постановою апеляційного суду Рівненської області від 06 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 листопада 2017 року в частині стягнення із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 грошової суми в розмірі 46 001 грн 50 коп. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення відсотків за користування коштами відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що строк дії договору (кінцевий термін повернення позики) встановлено до 18 березня 2005 року, а тому відсутні підстави для застосування частини першої статті 1048 ЦК України.

У березні 2018 року представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_6 подала касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду Рівненської області від 06 лютого 2018 року в частині вирішення первісного позову та в цій частині залишити в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 листопада 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанцій було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, оскільки зобов'язання не є припиненим незважаючи на наявність судового рішення та відкритого виконавчого провадження, а тому кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку суму процентів за користування позикою до повного виконання грошового зобов'язання.

Судове рішення в частині вирішення зустрічного позову до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

У травні 2018 року ОСОБА_7 подав відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач за первинним позовом вважає доводи касаційної скарги безпідставними, а судове рішення апеляційного суду законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

25 травня 2018 року представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_6 подала відповідь на відзив, у якій спростовувала доводи ОСОБА_7, викладені у відзиві на касаційну скаргу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що 18 січня 2005 рок між ОСОБА_4. (позикодавцем) та ОСОБА_7. (позичальником) укладено договір позики, відповідно до якого позичальник отримав у користування від позикодавця грошові кошти у розмірі 4000 дол. США на строк до 18 березня 2005 року.

У зв'язку з невиконанням умов договору позики, позикодавець звертався з позовом до суду про стягнення боргу і рішенням Рівненського міського суду від 29 березня 2012 року у цивільній справі №1715/274/12 поновлено пропущений строк позовної давності та стягнуто борг за договором позики із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 в розмірі 37 665 грн та судові витрати по справі. Рішення набрало законної сили 05 червня 2012 року та Рівненським міським судом видано виконавчий лист від 12 липня 2012 року.

Рішенням Рівненського міського суду від 20 січня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково: стягнуто із ОСОБА_7 на користь позивача 3 % річних в сумі 3968 грн 76 коп. за прострочення виконання рішення суду, а в задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області 31 березня 2016 року рішення Рівненського міського суду від 20 січня 2016 року частково скасовано, стягнуто із ОСОБА_7 на користь позивача 22 818 грн 10 коп. інфляційних нарахувань на суму боргу 37 665 грн за договором позики та 3 % річних в розмірі 3 389 грн 79 коп. на цю суму.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За положеннями частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Невиконання зобов'язань відповідно до умов договору протягом дії строку договору має правові наслідки, встановлені главою 51 ЦК України, зокрема у випадку невиконання грошового зобов'язання настає відповідальність, передбачена положеннями статті 625 цього Кодексу.

З огляду на вказане вище у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що строк дії договору встановлено сторонами до 18 березня 2005 року, а тому відсутні правові підстави для застосування частини першої статті 1048 ЦК України та стягнення відсотків за користування коштами за період з 28 грудня 2013 року по 27 грудня 2016 року, оскільки положення статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку, на який надавалася позика.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - адвокатом ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Рівненської області від 06 лютого 2018 року в частині позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення процентів за договором позики залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило