Провадження № 2/752/1840/18
РІШЕННЯ

Іменем України

29.10.2018 року Голосіївський суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» про стягнення страхового відшкодування, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ПрАТ «СК «Українська страхова група» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування. Під час розгляду справи до участі у справі в якості третьої особи залучено ПрАТ «СК «Україна».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.08.2015 року в м. Києві по вул. Набережне Шосе в м. Києві відбулась дорожньо-трансопртна пригода, в результаті якої було пошкоджено транспортний засіб «Фольцваген» д.н.з.НОМЕР_1. Вказаний автомобіль було забезпечено позивачем, відповідно до умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів цивільно-правової відповідальності водія № 28-0199-РМ2-13-00219 від 03.04.2013 року. У період дії договору страхування застрахований автомобіль був пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 26.11.2015 року ОСОБА_1, водія автомобіля «Тойота» д.н.з.НОМЕР_2, визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності. Розмір страхового відшкодування за мінусом франшизи склав 8210,01 грн., які позивач сплатив в рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля НОМЕР_3. За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму страхового відшкодування у розмірі 8210,01 грн. та судовий збір у сумі 1600,00 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з викладених в ньому підстав. Одночасно зазначила, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченої страховиком відшкодування, а також вказане право вимоги до відповідача не може ставитись в залежність від наявності або відсутності страхування його цивільно-правової відповідальності.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі та просила в його задоволенні відмовити з викладених у відзиві підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Одночасно вказав, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «СК «Україна» та остання взяла на себе зобов»язання проводити відшкодування третім особам у разі заподіяння їм шкоди. Відповідач 27.08.2015 року повідомила страхову компанію про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 26.08.2015 року, у встановленому законом порядку. Страхова сума (ліміт відповідальності) за страховим полісом складає 50000 грн., що перевищує суму відшкодування виплаченого позивачем, а тому питання страхового відшкодування підлягає врегулюванню між страховими компаніями, в яких застраховані автомобілі учасники ДТП.

Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, взв»язку з цим, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав.

Судом встановлено, що транспортний засіб «Фольцваген» д.н.з.НОМЕР_1 був забезпечений «ПрАТ СК «Українська страхова група» відповідно до укладеного договору добровільного страхування наземного транспорту № 28-0199-РМ2-13-00219 від 03.04.2013 року, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією забезпеченого наземного транспортного засобу (а.с. 5).

26.08.2015 року о 15-30 год. ОСОБА_1, керуючи автомобілем «Тойота» д.н.з.НОМЕР_2 по вул.. Набережне шосе в м. Києві, не дотрималась безпечної дистанції, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем НОМЕР_3, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів, чим порушила вимоги п. 13.1 Правил дорожнього руху України.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 26.11.2015 року, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с.13).

Згідно із ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, особою, винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 26.08.2015 року за участю автомобіля «Тойота» д.н.з.НОМЕР_2, та застрахованого автомобіля НОМЕР_3, є водій ОСОБА_1 - відповідач у справі.

У відповідності до положень ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно із ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За приписами ст. 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З положень ст. 27 Закону України "Про страхування", ст. 993 ЦК України вбачається, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Розмір страхового відшкодування, що підлягає виплаті на користь власника автомобіля «Фольцваген», визначений позивачем у страховому акті № СТОКА-2526 від 23.09.2015 року та складає суму в розмірі 8710,01 грн., та зазначена сума була перерахована позивачем на користь власника автомобіля «Фольцваген», що підтверджується платіжним дорученням № 17837 від 25.09.2015 року (а.с.11, 12).

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Судом встановлено, що на час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача, яка керувала автомобілем «Тойота», була застрахована у ПрАТ «СК «Україна» на підставі полісу № АІ/0715420.

Згідно з вказаним полісом ліміт відповідальності за шкоду, заподіну майну, становить 50000,00 грн.(а.с.38).

Стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження звернення до ПрАТ «СК «Україна» для відшкодування шкоди та доказів відмови вказаної компанії у виплаті страхового відшкодування.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що Великою Палатою Верховного Суду роз»яснено, що ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Законом України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов»язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов»язаним суб»єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Після такої виплати деліктне зобов»язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 указаного Закону, цей страховик набуває права зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплачену потерпілому страхового відшкодування.

Згідно із статтями 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов»язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов»язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов»язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов»язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, на думку Великої Палати Верховного Суду, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов»язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов»язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що цивільна відповідальність відповідача на момент вчинення ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «Україна», загальна сума страхового відшкодування не перевищує встановленого ліміту відповідальності, та доказів відмови ПрАТ «СК «Україна» у відшкодуванні шкоди позивачу суду надано не було, суд вважає, що питання стягнення цього страхового відшкодування повинно вирішуватися між позивачем та третьою особою, а тому позов до відповідача на даний час є передчасним та необґрунтованим, в зв»язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 1-19, 23,76-113, 128-132, 223, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» про стягнення страхового відшкодування, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий Н.П. Чередніченко