Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 641/1849/15-ц

провадження № 61-18352св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Бровченка І. О., Кіся П. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі - ПАТ «Перший український міжнародний банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 14 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 156 550,00 грн зі сплатою 12,99 % річних та терміном повернення до 14 лютого 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 14 лютого 2008 року між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, згідно із яким відповідачі передали банку в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1

Внаслідок неналежного виконання позичальником узятих на себе кредитних зобов'язань станом на 12 лютого 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 212 379,77 грн, яка складається з: 129 063,93 грн -заборгованості за кредитом, 23 027,57 грн - заборгованості за відсотками, 30 892,77 грн - пені за порушення строків виконання зобов'язання, 1 565,50 грн - штрафу (фіксована частина), 27 830 грн - штрафу за порушення обов'язків щодо поновлення дії договорів страхування.

У зв'язку з наведеним позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 лютого 2008 року у розмірі 212 379,77 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу на прилюдних торгах із визначенням вартості предмета іпотеки у порядку виконавчого провадження.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з ухваленням 27 червня 2014 року Комінтернівським районним судом м. Харкова рішення про стягнення з ОСОБА_4. заборгованості за кредитним договором правовідносини сторін за договором є припиненими, що виключає можливість нарахування після цієї дати процентів за користування кредитом та передбачених договором штрафних санкцій. Одночасне стягнення з боржника суми боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю в рахунок погашення зазначеного боргу, призведе фактично до подвійного стягнення суми заборгованості, яка є неспівмірною з вартістю іпотечного майна.

В апеляційному порядку справа переглядалася двічі.

Останнім рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2017 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову.

З метою задоволення вимог ПАТ «Перший український міжнародний банк» та погашення заборгованості за кредитним договором від 14 лютого 2008 року № 6118465, розмір якої складає 212 379,77 грн, з яких 129 063,93 грн - сума заборгованості за кредитом, 23 027,57 грн - заборгованості за відсотками, 30 892,77 грн - пеня за порушення строків виконання зобов'язання, 1 565,50 грн - штраф (фіксована частина), 27 830 грн - штраф за порушення обов'язків щодо поновлення дії договорів страхування, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах відповідно до договору іпотеки від 14 лютого 2008 року № 6118550, а саме на:

квартиру, реєстраційний номер: 22041624; загальна площа: 47,5 кв. м, житлова площа: 29,2 кв. м, відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 лютого 2008 року № 17654974, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», розташованої за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності (реєстровий № 3-03-235198) від 23 вересня 2003 року, виданого ВПЖФ УКМ та П Харківської міської ради.

Встановлено початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому встановленої у звіті про незалежну оцінку об'єкта нерухомого майна від 05 квітня 2017 року, складеного ТОВ «Ріелті-брокерідж», у розмірі 536 520 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Перший український міжнародний банк» судовий збір у розмірі 7 008, 54 грн в рівних частинах з кожного.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було враховано правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 26 грудня 2011 року в справі № 6-340цс15, та незаконно відмовлено у задоволенні позову з підстав неспівмірності суми заборгованості за кредитним договором із заставною вартістю предмета іпотеки. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачами кредитних зобов'язань та відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку» і умов договору про іпотеку позовні вимоги підлягають задоволенню.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не було враховано квитанцій про часткову сплату боргу, що свідчать про виконання відповідачами рішення суду про стягнення кредитної заборгованості. Крім того, позивач просив стягнути 30 892,77 грн пені за порушення строків виконання зобов'язань, яка обрахована за період з 14 вересня 2013 року по 14 січня 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності в один рік. Що стосується нарахованої суми штрафу у сумі 27 830,00 грн за невиконання умов страхування, то цей штраф був списаний банком згідно з довідкою, станом на 09 червня 2015 року, згідно якої неустойка відповідача-1 за несвоєчасне страхування забезпечення складає 0,00 грн. Таким чином розмір кредитної заборгованості складає 160 488,20 грн, з яких 145 829,86 знаходиться на примусовому виконанні в Комінтернівському відділі ДВС ХМУЮ, частина з яких вже ним погашена. Також зазначав, що предмет іпотеки є єдиним житлом відповідачів, вартість іпотечної квартири згідно звітів, що міститься в матеріалах справи, в чотири рази більше ніж заборгованість відповідача за кредитом. Відповідач вважає неспівмірною вимогу позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки із заборгованістю за кредитним договором із врахуванням вартості предмета іпотеки розмірі 536 520,00 грн та залишком заборгованості відповідачів.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 14 лютого 2008 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_4. був укладений кредитний договір № 6118465, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 156 550,00 грн зі сплатою 12,99 % річних та терміном повернення до 14 лютого 2023 року (а. с. 9-11 т. 1).

З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором, 14 лютого 2008 року між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, згідно із яким відповідачі передали банку в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 14-16 т. 1).

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором від 14 лютого 2008 року позивач у 2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 143 829, 86 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2014 року з ОСОБА_4. на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 14 лютого 2008 року у розмірі 143 829,86 грн. Вказане рішення набрало законної сили (а. с. 98-99 т. 1).

06 липня 2015 року старшим державним виконавцем Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за вказаним вище рішенням суду (а. с. 101 т. 1).

На час звернення з даним позовом судове рішення не виконано, сума заборгованості не погашена.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з доданим позивачем розрахунком заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 14 лютого 2008 року № 6118465 станом на 12 лютого 2015 року її розмір складає 212 379,77 грн, з яких 129 063,93 грн - сума заборгованості за кредитом, 23 027,57 грн - заборгованість за відсотками, 30 892,77 грн - пеня за порушення строків виконання зобов'язання, 1 565,50 грн - штраф (фіксована частина), 27 830 грн - штраф за порушення обов'язків щодо поновлення дії договорів страхування (а. с. 6-7 т. 1).

Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

У частині першій статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15.

Разом з цим відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Апеляційний суд, розглядаючи справу по суті усупереч покладеному на нього обов'язку, не встановив всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема не встановив розмір заборгованості ОСОБА_4 перед банком, з огляду на таке.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 1.1, 1.3, 1.4 кредитного договору банк зобов'язується надати позичальнику 156 550,00 грн зі сплатою 12,99 % річних та терміном повернення до 14 лютого 2023 року.

У пункті 3.5.7 кредитного договору передбачено право банку вимагати від позичальника дострокового повернення всього кредиту або частини кредиту разом із розрахованими процентами, а позичальник, відповідно, зобов'язаний виконати таку вимогу банку у випадках, передбачених договорами, якими забезпечується виконання зобов'язань позичальника за цим договором.

Як уже зазначалося, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2014 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» стягнуто всю суму заборгованості за кредитним договором від 14 лютого 2008 року у розмірі 143 829,86 грн у зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов'язань щодо щомісячного повернення частини кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом.

Таким чином, звернувшись в суд з позовом про дострокове стягнення з ОСОБА_4 всієї суми заборгованості за кредитним договором, позивач змінив строк виконання зобов'язання щодо повернення всієї суми кредиту з нарахованими відсотками, комісією та пенею.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.

Такий висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Разом з цим, позивач просив стягнути з відповідачів 23 724, 62 грн відсотків за користування кредитом за період з 14 вересня 2013 року по 12 лютого 2015 року, обчислених за процентною ставкою 12,99 %, яка визначена кредитним договором. А сума пені за порушення строків сплати суми кредиту та за користування кредитом обрахована відповідно до положень пункту 5.2 кредитного договору, виходячи з розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період, від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожен день прострочення за період з 14 вересня 2013 року до 14 січня 2015 року у сумі 30 982,77 грн.

Суд апеляційної інстанції на зазначені норми матеріального права та обставини справи уваги не звернув, не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів, від якого залежить вирішення питання про наявність чи відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки апеляційний суд не з'ясував належним чином фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувативикладене у цій постанові, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П.Штелик