Справа № 461/1735/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/783/3111/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 17 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до прокуратури Львівської області, Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до прокуратури Львівської області, Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Державної казначейської служби України, з урахуванням поданої заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 кошти, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги у кримінальній справі у розмірі 10000,00 грн, а також грошові кошти за завдану йому моральну шкоду в розмірі 704000,00 грн. В обґрунтування поданого позову покликався на те, що 03 вересня 1996 року старшим оперуповноваженим MB УДСБЕЗ УМВСУ у Львівській області майором міліції ОСОБА_4 було порушено кримінальну справу № 140-1182 по факту розкрадань готової продукції відносно посадових осіб ЗAT «Світоч» за ознаками ст.86-1 КК України. 06.05.1997 року слідчим СВ ЛМУ УМВС України у Львівській області Шпира І.М. було винесено постанову про притягнення ОСОБА_2 в якості обвинуваченого у кримінальній справі № 140-1182 за вчинення злочинів, передбачених ст.ст. 86-1, 165 ч.2 КК України (в редакції 1960р.). Однак, досудовим розслідуванням вина ОСОБА_2 не була доведена у зв'язку з чим, 28.10.2015 слідчим СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області Куликом І.С. було винесено постанову про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000028 від 03.06.2015р. на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України. Стверджує, що незаконними рішеннями та діями посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури ОСОБА_2 було завдано значної моральної шкоди, яка відповідно до заяви про збільшення позовних вимог становить 704 000,00 грн. Також, у зв'язку з явно незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та затягуванням розслідування відносно ОСОБА_2, останній був змушений звернутись за юридичною допомогою та відповідно, понести значні витрати на отримання правової допомоги, які становлять 10 000,00 грн.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 17 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури позивач у період з 06.05.1997 року до 28.10.2015 року незаконно перебував під судом і слідством, що в загальному становить більше ніж двісті двадцять місяців. Вважає, що має право на відшкодування шкоди завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури згідно положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала, покликаючись на доводи скарги.

Представник відповідача прокуратури Львівської області Заяць І.Є. у судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила, вважає, що розмір компенсації моральної шкоди, яку просить стягнути позивач, не підтверджено належними доказами, тому просила рішення суду залишити без змін.

Представники інших відповідачів у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце проведення судового засідання, клопотання про відкладення розгляду справи не подавали, тому розгляд справи проводиться у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Судом установлено, що 03 вересня 1996 року старшим оперуповноваженим MB УДСБЕЗ УМВСУ у Львівській області майором міліції ОСОБА_4 було порушено кримінальну справу № 140-1182 по факту розкрадань готової продукції відносно посадових осіб ЗАТ «Світоч» за ознаками ст. 86-1 КК України /а.с.7/.

Постановою слідчого СВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області Шпира І.М. від 06 травня 1997р. ОСОБА_2 притягнуто в якості обвинуваченого у кримінальній справі № 140- 1182 щодо вчинення злочинів, передбачених ст. ст. 86-1, 165 ч.2 КК України (ред. 1960 р.).

07 травня 1997 року обвинуваченому ОСОБА_2 було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в СІЗО УМВСУ у Львівській області /а.с.9/. Однак, 09 травня 1997 року ОСОБА_2 було змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд. /а.с.10/.

Окрім цього, 22 вересня 1998 року старшим слідчим СВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області Гнідець М.Ф. було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ознаками ст.148-2 ч.2 КК України (ред. 1960 р.) та об'єднано її з кримінальною справою №140-1182.

У межах розслідування вказаної кримінальної справи, 07 жовтня 1998 року позивачу було пред'явлено нове обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 86-1, 148-2 ч.2 КК України (ред. 1960 р.).

01 грудня 1998 року прокурором м. Львова, старшим радником юстиції Ліуш І.І. було затверджено обвинувальний висновок та справу скеровано до суду. Однак, 05 липня 2002 року постановою Галицького районного суду м. Львова кримінальна справа № 140-1182 відносно Позивача за ознаками ст. ст.86-1, 148-2 ч.2 КК України була відправлена прокурору м. Львова на додаткове розслідування.

Установлено, що в межах проведення досудового розслідування вказаної кримінальної справи слідчими було проведено ряд слідчих дій, зокрема: 24 червня 1998 року слідчим СВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області Гнідець М.Ф. було винесено постанови про накладення арешту на майно, а саме на квартиру позивача, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та на будинок дружини позивач за адресою АДРЕСА_2 вересня 1998 року слідчим СВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області Гнідець М.Ф. було винесено постанову про накладення арешту також і на будинок в АДРЕСА_3, який належав батькові дружини ОСОБА_2 та в якому останній проживав. Вище перелічені арешти на цінності та майно були скасовані відповідними постановами лише 01 березня 2012 року.

01 березня 2012 року слідчим СЧ СВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області Коханчуком Р.Л. за результатами розгляду кримінальної справи № 140-1182 було винесено постанову про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 86-1, ч.2 ст. 148-2 КК України (ред. 1960р.) на підставі ст. 213 КПК України (ред. 1960р.). у зв'язку із недоведеністю вини обвинуваченого у вчинених злочинах.

Однак, постановою Галицького районного суду м. Львова від 13 серпня 2014 року за скаргою ОСОБА_2 з приводу мотивів закриття справи було скасовано постанову слідчого СЧ СВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області Коханчука Р.Л. про закриття кримінальної справи № 140- 1182.

28 жовтня 2015 року слідчим СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області Куликом І.С. було винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000028 від 03.06.2015 року, у зв'язку з відсутністю у даному випадку кримінального правопорушення /а.с.30/.

Таким чином, в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури позивач в період з 06.05.1997 року до 28.10.2015 року незаконно перебував під судом і слідством, що в загальному становить більше ніж двісті двадцять місяців.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та його представником не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б достовірно підтверджували наявність завданої позивачу моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Також, позивачем та його представником належним чином не обґрунтовано вимоги немайнового характеру.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами 2,3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Згідно з ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок його незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно із вимогами ст. 3 цього ж Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно із вимогами ч. 2 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримання.

У частинах 5,6 ст. 4 зазначеного Закону вказано, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв»язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що постановою слідчого СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 28 жовтня 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000028 від 03.06.2015 року відносно ОСОБА_2, було закрито у зв'язку з відсутністю у даному випадку кримінального правопорушення /а.с.30/, колегія дійшла висновку, що позивач ОСОБА_2 протягом 220 місяців (з 6 травня 1997 року по 28 жовтня 2015 року) незаконно перебував під слідством та протягом вказаного часу до нього було незаконно застосовано в якості запобіжного заходу тримання під вартою та підписка про невиїзд, з 24.06.1998 року його майно находилось під арештом.

Понад 18 років позивач перебував під слідством, не мав можливості виїхати за межі України, був позбавлений права розпоряджатися своїм майном, що руйнувало його душевний спокій, завдавало моральних переживань, створювало дискомфорт, порушувало звичайний для нього уклад життя, призводило до порушення нормальних життєвих зв'язків. Враховуючи наведене, районний суд прийшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди колегія судді виходить із таких мотивів.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно з ч.1, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» проводиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Згідно із п.п.1,3,9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, який набрав чинності з 1 січня 2017 року, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова велична для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 грн. До приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, фактичні обставини справи, на користь позивача підлягає стягненню 352000 грн. у відшкодування моральної шкоди (220 х 1600 = 352000 грн.). Тому рішення суду в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди як таке, що не відповідає вимогам матеріального закону й дійсним обставинам справи, слід скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову частково, стягнути за рахунок кошів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 352 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п.4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги.

Статтею 12 вищезазначеного закону передбачено, що розмір відшкодування шкоди, зазначеної, зокрема в п.4 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратурі і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Позивач звернувся до суду з вимогою про відшкодування коштів, сплачених ним за надання юридичної допомоги, без дотримання порядку, встановленого ст. 12 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», тому суд обґрунтовано відмовив у цій частині позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 17 березня 2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди та постановити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_2 до прокуратури Львівської області, Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, задовольнити частково.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 352 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 27.03.2018р.

Головуючий

Судді: