Провадження №2/760/47/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа В.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов'язання спростувати недостовірну інформацію, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 інформацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 року в мережі Інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_3 «космонавт» ОСОБА_4 на полном серьезе утверждал, что если зимой снег на улицы городов насыпал не он, то не он его должен и убирать».

Зобов'язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну та негативну інформацію, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_3 «космонавт» ОСОБА_4 на полном серьезе утверждал, что если зимой снег на улицы городов насыпал не он, то не он его должен и убирать», яка була розповсюджена ІНФОРМАЦІЯ_6 року у той же спосіб, в який ним було поширено недостовірну та негативну інформацію, а саме розмістити інформацію на веб-сайті «http://news24ua.com» в мережі Інтернет протягом 10 календарних днів, після набрання законної сили рішенням суду по даній справі шляхом розміщення резолютивної частини судового рішення в даній справі із зазначенням, що розповсюджена ОСОБА_2 вищевказана інформація є недостовірною, і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_3

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1000000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації, а також стягнути судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_6 року в мережі Інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідачем ОСОБА_2 була поширена відносно нього інформація, наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_3 «космонавт» ОСОБА_4 на полном серьезе утверждал, что если зимой снег на улицы городов насыпал не он, то не он его должен и убирать».

Вважає, що поширені відповідачем вищевказані відомості є неправдивими та такими, що принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача як публічної, відомої людини, яка довгий час займала пост мера столиці України.

Оскільки інформація була поширена на веб-сайті, то вона була доведена до невизначеної кількості осіб, що склало у великого кола осіб негативний образ відносно позивача, поставила під сумнів його сумлінність, добросовісність і відповідальне ставлення до своїх посадових обов'язків під час його перебування на посаді мера Києва.

Відповідач безпідставно, без наведення конкретних фактів та доказів, діючи свідомо та переслідуючи власні, можливо, корисливі інтереси, поширив про позивача інформацію про те, що позивач, нібито стверджував, що «якщо взимку сніг на вулиці насипав не він, то й не він його повинен прибирати».

Своїми недостовірними, негативними висловленнями відповідач поширив дискримінаційну інформацію, яка не відповідає дійсності, що порушує особисті немайнові права (зокрема, право на повагу до гідності та честі) та, як наслідок підриває ділову репутацію позивача в суспільстві та окремих громадян з позицій загальних принципів людської моралі та правил співіснування людського суспільства.

Вважає, що зазначена інформація повинна бути спростована у той же спосіб, у який вона і була поширена.

Крім того, неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилась у перенесеному нервовому стресі, викликаному поширенням серед надзвичайно великого кола осіб недостовірної негативної інформації.

Моральну шкоду позивач оцінює в сумі 1000000,00 грн.

На підставі викладеного просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 04.01.2018 року у справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 16.07.2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що розміщена на інтернет-ресурсі «News24UA» (ІНФОРМАЦІЯ_4) стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5» станет еще меньше: на очереди - тепловой геноцид», авторство якої належить йому, по суті є гострою критикою влади України, не тільки чинної і попередньої, а влади України як явища, що розвивалось упродовж останніх тридцяти років.

Стаття має сатиричний жанр.

Фраза «ІНФОРМАЦІЯ_3 «космонавт» ОСОБА_4 на полном серьезе утверждал, что если зимой снег на улицы городов насыпал не он, то не он его должен и убирать» вирвана з контексту статті, а тому неправильно і несправедливо надавати оцінку лише цій фразі, стверджуючи, що вона містить недостовірну інформацію.

Використавши саме цю фразу, відповідач належним чином і в достатньому ступені переконався, що викладені у ній відомості не є недостовірними. Частина цієї фрази усталений народний жарт, який характеризує будь-якого керівника, який не бажає перейматись проблемою снігоприбирання.

Цю фразу, до відповідача, використовували різні користувачі на читацьких форумах.

Вважає, що позивач не надав доказів того, що використана ним фраза якимось чином порушила його особисті майнові права, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та/або/членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 року на інтернет-ресурсі «News24UA» (ІНФОРМАЦІЯ_4) була розміщена стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5» станет еще меньше: на очереди - тепловой геноцид».

У даній статті в мережі Інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2, була поширена відносно ОСОБА_3 інформація, наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_3 «космонавт» ОСОБА_4 на полном серьезе утверждал, что если зимой снег на улицы городов насыпал не он, то не он его должен и убирать».

Автором цієї статті є відповідач ОСОБА_2

Позивач стверджує, що відповідачем всупереч нормам діючого законодавства України було розповсюджено недостовірну інформацію, що призвело до порушення законних прав та інтересів позивача.

При цьому, суд вважає, що інформація, яка міститься у вищевказаній статті, та яку позивач просить спростувати відсутні жодні фактичні дані, які можна було б вважати недостовірними та такими, що порушують права позивача, натомість зазначена фраза містять оціночні судження, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи.

Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до частин 1-2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування.

Верховний суд України у пункті 18 постанови Пленуму від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Суд вважає, що поширювана інформація на інтернет-ресурсі «News24UA» (ІНФОРМАЦІЯ_4) у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5» станет еще меньше: на очереди - тепловой геноцид» стосується позивача, до того ж це не заперечувалось відповідачем.

У відповідності до роз'яснень Пленуму ВСУ, наданих у постанові від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем (пункт 9).

Верховним судом України наголошено у пункті 19 вказаної постанови Пленуму від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Згідно з роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 постанови від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб'єктивно-оцінної (суб'єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з'ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб'єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб'єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб'єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам.

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997).

Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria).

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria).

Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справа "Фельдек проти Словаччини" (Case of Feldek v. Slovakia) по заяві N 29032/95) від 12 липня 2001 року, то сприяння вільній політичній дискусії є дуже важливою рисою демократичного суспільства. Він приділяє найбільше уваги свободі вираження поглядів у контексті політичної дискусії та вважає, що для виправдання обмежень політичних висловлювань потрібні дуже серйозні підстави. Якщо дозволяти широкі обмеження політичних висловлювань, в окремих випадках це, безсумнівно, впливатиме на повагу до свободи вираження поглядів взагалі у цій державі (п.83). Суд визнає, що повідомлення заявника було оцінним судженням, достовірність якого не підлягає доведенню. Воно було зроблено у контексті вільної дискусії з питання, що становить загальний інтерес, а саме - політичного розвитку Словаччини у світлі його історичних передумов. Це повідомлення стосувалося державного діяча, міністра Уряду, стосовно якого межі прийнятної критики є ширшими, ніж для приватної особи. (п.85).

Стороною позивача доведено суду, що позивач є публічною людиною, він перебував на посаді мера Києва, а відтак будь-яка інформація навколо його особи становить суспільний інтерес.

Між тим, у висловлюваннях, що є предметом спору у справі, відсутні елементи стверджувального характеру, а висловлення в контексті «ІНФОРМАЦІЯ_3 «космонавт» ОСОБА_4 на полном серьезе утверждал, что если зимой снег на улицы городов насыпал не он, то не он его должен и убирать» вирвана з контексту статті, а тому надавати оцінку саме цій фразі є неправильним.

Встановлено, що стаття має сатиричний жанр. Для того, щоб підкреслити проблему відношення влади до пересічних українців, відповідач використав літературний прийом «алегорія» (іншомовне зображення абстрактного поняття за допомогою конкретного явища дійсності, ознаки якого допомагають яскравіше представити це поняття, його основні риси).

При цьому, відповідач використав у своїй журналістській роботі усталений загальновідомий мовний оборот. Такий прийом є звичайною і поширеною журналістською практикою, яка дозволяє на вдалому прикладі висвітлити загальну картину чи ціле явище.

Також, судом встановлено, що до відповідача, зазначену фразу використовували різні користувачі на читацьких форумах:

http://www.skoda-club.org.ua/forum/showthread.php?tid=58030;

http://topgir.com.ua/ukraina-ne-ne-slyshal-syn-chernoveckogo-za-rulem-kollekcionnogo-porsche-v-ispanii/;

https://forum.pravda.com.ua/index.php?topic=954101.0;

https://sovet.kidstaff.com.ua//question-2026698;

https://www.yaplakal.com/forum1/st/100/topic1260381.html;

https://a-s-k-e-t.livejournal.com/561283.html;

http://gunmagazine.com.ua/forum/index.php?topic=142418.0.

Отже, така фраза не містить будь-яких фактичних даних, а відтак не порушує його прав та не може бути спростованою.

Право на висловлення суб'єктивної позиції здійснене цілком у межах свободи вираження поглядів, гарантовані статтею 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, жодна із підстав обмеження такої свободи, вичерпно визначених цією ж статтею, не наявна.

Позивач для підтвердження своєї позиції використовує лише власне бачення та власні доводи, що не підкріплені фактами. Отже, аргументи позивача формуються лише на власних домислах і жодним чином не можуть вважатися поширеними відповідачем.

Одночасно, наявна у статті фраза сама по собі не містить негативного навантаження, а набуває такого лише в інтерпретації позивача.

Невід'ємними елементами юридичного складу правопорушення у даній категорії справ є поширення недостовірної інформації та порушення прав внаслідок її поширення.

Натомість поширена відповідачем інформація сама по собі не порушує особистих немайнових прав позивача, оскільки в ній не стверджується про порушення позивачем норм чинного законодавства або вчинення аморальних дій. Відтак така негативна оцінка певних фактів щодо позивача, надана самим позивачем в позовній заяві. Будь-яких інших доказів негативного відображення цієї інформації немає.

Враховуючи роль засобу масової інформації як «сторожового пса», як це визначено у п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі Лінгенса 12/19984/84/131 від 08.07.1986 року, а також беручи до уваги соціально-важливий характер інформації, оскільки право громадськості отримувати цю інформацію переважає необхідність здійснювати зайву цензуру, відповідач вважав за необхідне висловити свої переконання, які виражають власну критичну оцінку діяльності позивача, з метою доведення такої інформації до громадськості у формі, обраній відповідачем.

Така позиція відповідача не йде у розріз з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, у своєму рішенні у справі Де Хеєс і Гільзес проти Бельгії від 24.02.1997 року, Європейський суд з прав людини визначив, що стаття 10 Конвенції захищає не лише висловлені відомості і судження, але й форму в якій це робиться. В той же час суд підкреслив, що свобода слова застосовується не тільки стосовно інформації та ідей, що схвально сприймаються у суспільстві або розглядаються як необразливі чи не варті уваги, але й стосовно тих, які шокують, ображають та викликають занепокоєння у державі чи частини населення. Крім того, свобода журналіста включає право на можливу долю перебільшення і, навіть, провокації.

Слід звернути увагу і на той факт, що позивач був публічним діячем, який в силу його статусу піддається вищому ступеню уваги, критики та оцінки з боку громадськості та медіа. При цьому, будучи публічним діячем, позивач повинен бути готовим до такого рівня уваги та критики до своєї особи, на що звертає увагу Верховний Суд України, так і Європейський суд з прав людини у своїй численній практиці.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 визначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

З огляду на це, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Позивач помилково в обґрунтування недостовірності інформації посилається на її негативність. Презумпція, що негативна інформація вважається недостовірною, була виключена зі статті 277 ЦК України Законом України від 27.03.2014 року №1170-VІІ.

З цих підстав не може застосовуватись п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1, оскільки воно зроблено на роз'яснення норм частини 3 ст. 277 ЦК України, яка виключена.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями статті 277 ЦК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, відповідач має гарантовану п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, свободу вираження поглядів, яка становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. Саме в межах такої свободи вираження поглядів ним і реалізовано це право в межах власних суб'єктивних оцінок.

Такі оцінки відповідачем висловлені правомірно, адже базуються на фактологічній основі.

Так, ЄСПЛ у справі «Нова газета і Бородянський проти Російської Федерації» від 28.03.2013 року визначив, що мінімально фактичною основою для висловлювань, що містять оціночні судження, є загальновідомі факти, підтвердження висловлення певним джерелом та незалежне дослідження.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вищезазначені висловлювання відповідача є його особистою думкою та сформованим переконанням, не містять будь-яких фактичних неправдивих даних, не несуть будь-якого негативного навантаження і, відповідно, враховуючи контекст і характер застосованих мовних засобів та стилістичних прийомів, жодним чином не посягають на честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 277, 297 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов'язання спростувати недостовірну інформацію відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2;

Відповідач: ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Суддя