Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 488/6177/13-ц

провадження № 61-2036св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 рокуу складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Довжук Т. С., Коломієць Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування жилими приміщеннями - кімнатами № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 у гуртожитку по АДРЕСА_1

Позов мотивовано тим, що у 1994 році отримав ордер на вселення в гуртожиток на сім'ю із чотирьох осіб, у тому числі на свою колишню дружину - відповідача та її сина ОСОБА_4, які з 2010 - 2011 років до теперішнього часу не проживають у зазначених кімнатах гуртожитку без поважних причин. Фактичне місце проживання відповідачів йому невідоме. Посилаючись на викладені обставини та вимоги статей 71, 72 ЖК Української РСР, позивач просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 будинку АДРЕСА_1

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 втратили право користування жилими приміщеннями в кімнатах № НОМЕР_1-НОМЕР_3 будинку гуртожитку АДРЕСА_1, оскільки відповідач ОСОБА_3 добровільно більше ніж шість місяців у спірному жилому приміщенні не проживає, ним не користується і не бере участі в його утриманні.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що не проживання ОСОБА_3 у спірних кімнатах гуртожитку за період, вказаний у позовній заяві - з 2011 року, викликано причинами, зумовленими конкретними життєвими обставинами, а не з об'єктивною відмовою ОСОБА_3 від права на проживання у спірних кімнатах. Апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не проживає у спірних кімнатах з поважних причин.

Посилання позивача на те, що він самостійно утримує жилі приміщення не є достатньою підставою для задоволення позову, оскільки він не позбавлений вирішувати питання щодо участі відповідача ОСОБА_3 в утриманні житла і в судовому порядку.

Вказана справа в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_4 апеляційним судом не переглядалася.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із касаційною скаргою, у якій просить рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року скасувати та залишити в силі заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2014 року.

20 жовтня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

13 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

У січні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_3 не втратила право користування жилими приміщеннями у кімнатах № НОМЕР_1-НОМЕР_3 будинку АДРЕСА_1 не з'ясував та залишив поза увагою низку документів, що підтверджують відсутність відповідача в Україні, і те що постійне її місце проживання - Ізраїль.

Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, здійснивши посилання на сфальсифіковані акти і довідки СКП «Гуртожиток», що надані відповідачем, які спростовані дійсною довідкою СКП «Гуртожиток», яка є у матеріалах справах, що свідчить про порушення правил належності і допустимості доказів, у зв'язку з чим ухвалив рішення, яке ґрунтується на припущеннях.

Рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_4 не оскаржується.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що рішення апеляційного суду від 20 вересня 2016 року є законним, просить залишити його в силі.

ОСОБА_3 зазначає, що іншого постійного житла в Україні вона не має, у справі відсутні докази її виїзду за межі України на постійне місце проживання до іншої країни, зв'язок з житлом вона не втрачала, оскільки у 2013 році, повернувшись до України, проживала за місцем її реєстрації, тому просить касаційну скаргу відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що на підставі ордеру № 1071 від 25 січня 1994 року, виданого на ім'я ОСОБА_2, як працівника МГЗ, з урахуванням членів його сім'ї - дружини ОСОБА_3 (на сьогодні прізвище ОСОБА_3), синів - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 надано право на зайняття кімнат № НОМЕР_1, НОМЕР_2 у гуртожитку АДРЕСА_1

У 2005 році Виконавчий комітет Миколаївської міської ради надав дозвіл з урахуванням того ж складу сім'ї (4 особи) на зайняття додаткової жилої площі з реєстрацією кімнати № НОМЕР_3 в цьому ж гуртожитку.

17 серпня 2013 року шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 розірвано.

Згідно із довідкою форми № 3 від 28 листопада 2013 року в жилих приміщеннях вказаних кімнат гуртожитку значаться зареєстрованими позивач ОСОБА_2, його колишня дружина ОСОБА_3 - відповідач у справі, та двоє синів: ОСОБА_6 та ОСОБА_4, останній є відповідачем у цій справі.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживаютьбез поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.

Суд апеляційної інстанції встановив, що причини поважності не проживання ОСОБА_3 у спірному житлі викликані необхідністю працевлаштування за кордоном, а надалі у зв'язку із розірванням шлюбу із позивачем, що унеможливило сумісне проживання сторін, що пов'язано з конкретними життєвими обставинами, а не з суб'єктивною відмовою відповідача від свого права на проживання в спірних кімнатах гуртожитку.

Апеляційний суд встановив, що відповідач ОСОБА_3 виїхала в Ізраїль тимчасово з метою працевлаштування та отримання заробітку.

У 2013 році, повернувшись в Україну, до розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_3, проживала за місцем реєстрації.

Апеляційний суд також виходив з того, що після розірвання шлюбу відносини між сторонами погіршилися.

11 жовтня 2013 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_7 та в червні 2014 року зареєстрував її у спірному житлі.

Апеляційний суд виходив з того, що відсутні докази виїзду ОСОБА_3 за межі України на постійне проживання.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, а касаційна скарга не містить переконливих доводів про протилежне та її доводи не спростовують висновку апеляційного суду.

Верховний Суд не бере до уваги надані позивачем докази до касаційної інстанції, оскільки відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не встановлює обставини і не надає оцінки доказам у справі.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_2 не позбавлений права повторного звернення до суду з відповідним позовом за умови зміни обставин у майбутньому.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд виходить з того, що доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів у справі і зводяться до того, що ОСОБА_3 не проживає у спірному житлі без поважних причин. Встановлені апеляційним судом обставини спростовують доводи позивача, касаційної скарги, а тому Верховний Суд виклав вище мотиви, чому погоджується з рішенням апеляційного суду.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик