Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 303/7329/15-ц

провадження № 61-16582св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Сафір Федір Олегович, Гринь Костянтин Андрійович,

відповідач - ОСОБА_3,

представники відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Закарпатської області в складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Павліченка С. В., Куцин М. М. від 17 березня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке змінило найменування на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2003 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про поновлювану кредитну лінію № 270-09/СП, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 10 000,00 грн на термін 24 місяці зі сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 2,42% місячних.

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, чим порушили умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за відсотками, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 08 жовтня 2012 року по 08 жовтня 2015 року у розмірі 13 797,00 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом заявлені поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, про застосування якої наполягала відповідач.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 березня 2016 року апеляційного суду АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 13 797,00 грн заборгованості за відсотками за кредитним договором та судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в установлений договором строк відповідач кредит не повернула, тому відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позивач має право на стягнення процентів у межах трирічного строку позовної давності за період з 08 жовтня 2012 року по 08 жовтня 2015 рік у визначеному в позові розмірі.

У квітні 2016 року представник ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд належної оцінки надам доказам не надав, мотивів відхилення аргументів відповідача щодо виконання нею кредитних зобов'язань перед позивачем не навів та не застосував позовну давність, про яку клопотала відповідач.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 01 грудня 2003 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про поновлювану кредитну лінію № 270-09/СП, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 10 000,00 грн на термін 24 місяці зі сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 2,42% місячних.

Оскільки в установлений договором строк ОСОБА_3 не повернула надані кредитні кошти, то у грудні 2015 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 08 жовтня 2012 року по 08 жовтня 2015 року у розмірі 13 797,00 грн.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами кредитного договору від 01 грудня 2003 року № 270-09/СП сторони погодили щомісячну сплату відсотків за користування кредитом, який надано на 24 місяці, тобто до 30 листопада 2005 року.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Оскільки зі спливом строку, на який був наданий кредит, припинилося право позивача нараховувати відсотки за кредитним договором, то після 30 листопада 2005 року позивач не міг нараховувати такі відсотки.

З огляду на вказане колегія судді відхиляє аргументи позивача про те, що він має право на отримання відсотків на підставі положень абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Щодо перебігу позовної давності за вимогами, що складаються із сукупності прострочених щомісячних зобов'язань, про застосування якої просила відповідач в суді першої інстанції, слід зазначити таке.

Суд першої інстанції встановив, що перебіг позовної давності за вимогами про стягнення відсотків за кредитним договором розпочався з 21 серпня 2009 року, з урахуванням переривання позовної давності у зв'язку зі сплатою відповідачем на виконання виконавчого напису нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу від 06 червня 2006 року заборгованості за кредитним договором у розмірі 9 716,16 грн. З указаним позовом банк звернувся до суду у грудні 2015 року, тобто поза межами позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України.

З огляду на те, що зі спливом строку, на який був наданий кредит, припинилося право позивача нараховувати відсотки за кредитним договором, то після 30 листопада 2005 року позивач не міг нараховувати такі відсотки.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку, на який було надано кредит, у позивача було відсутнє право нараховувати відсотки за договором, то до вимоги позивача про стягнення таких відсотків за період з 08 жовтня 2012 року по 08 жовтня 2015 року позовна давність не може бути застосована. А тому вказана вимога є необґрунтованою.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, висновки апеляційного суду про задоволення позову є помилковими та не ґрунтуються на вимогах закону.

Разом із тим, судом першої інстанції неправильно застосовано позовну давність до вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, оскільки така вимога є необґрунтованою, тому що після спливу строку, на який було надано кредит, у позивача було відсутнє право нараховувати відсотки за договором.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом касаційної інстанції задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_3, скасовано ухвалені в справі судові рішення судів попередніх інстанцій та прийнято нову постанову про відмову в позові, то понесені відповідачем судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 березня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 487,20 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване судове рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило