н/п 2/490/561/2018 Справа № 490/5121/17
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

04 жовтня 2018 р. Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі Янкевич В.С.,

за участю представників позивача- Кожокар А.Л., ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби Миколаївської області, треті особи - Вознесенський районний відділ Управління державної міграційної служби Миколаївської області, ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органу державної влади,-

В С Т А Н О В И В :

1.Історія справи.

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Управління державної міграційної служби Миколаївської області, третя особа - Вознесенський районний відділ Управлінння міграційної служби Миколаївської області про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органу державної влади, та просила стягнути з відповідача на її користь нанесену моральну шкоду в сумі 70 000 000 грн.

Свої вимоги позивач мотивувала наступним.

21.08.2008 року загубила паспорт громадянина України, та звернулась до сектору з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб у м. Вознесенську та заявила про це. Однак, жодних дій відповідач не проводив, численні звернення, як усні, так і письмові залишались без належної відповіді. Відповідач всіляко принижував її, звинувачуючи її в шахрайському набутті громадянства України, та погрожував депортацією.

Лише після звернення до адміністративного суду, який визнав дії Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби щодо знищення паспорта та відмови у видачі паспорту незаконними, 02.09.2015 року, їй було видано паспорт.

Посилаючись на порушення норм Конституції України, ЗУ "Про громадянство", положення Європейської конвенції про громадянство, ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 13 Загальної Декларації прав людини, ст.ст. 1173, 23 Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.1997 року "Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина" позивач і просила про задоволення позову.

При цьому, ОСОБА_3 вказала, що моральна шкода полягає у створенні їй неабияких труднощей на протязі семи років при захисті її конституційних, цивільних, житлово-комунальних, трудових прав. З 2008 року не мала можливості отримати належну медичну допомогу, не могла в повному обсязі користуватися своїми цивільними правами щодо розпорядження своєю власністю, не могла звернутися за соціальним захистом, офіційно влаштуватись на роботу, внаслідок чого втратила можливість на отримання трудового стажу, необхідного для призначення пенсії; сім років була позбавлена громадянства, що спричиняло моральні страждання, була позбавлена активного громадського життя, були порушені нормальні життєві зв'язки, була вимушена писати скарги, звертатись до суду за захистом порушеного права.

2.Хід справи та позиція сторін.

23.8.20170року відкрито провадження у справі.

Відповідач позов не визнав та направив свої заперечення, в яких вказав наступне.

Вимоги ОСОБА_3 не відповідають нормам чинного законодавства, є безпідставними, необґрунтованими та надуманими, не підтверджені ніякими належними та допустимими доказами. При цьому, відповідач вважав, що відсутній причинно-наслідковий зв'язок між діями органів міграційної служби та станом здоров'я позивача, не доведено наявність шкоди, яка б була об'єктивним наслідком поведінки особи, яка її завдавала.

Представник третьої особи вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки не доведено та не надано належних доказів, які б відображали характер душевних страждань, обсяг зусиль, які витрачені на відновлення прав, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, відриву від навчання, погіршення стану здоров'я, зниження репутації.

Ухвалою суду до участі у справі залучено в якості третьої особи начальника Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби ОСОБА_4, яка заперечень проти позову не надала.

Ухвалою суду від 04.06.2018 року витребувано адміністративну справу за № 814/ 157/15 за позовом ОСОБА_3 до Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби Миколаївської області, треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії, та закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду на 06.09.2018 року.

3.Обставини справи, встановлені судом.

У 2008 році ОСОБА_3 загубила паспорт громадянина України та звернулась до Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби Миколаївської області з приводу втрати паспорту.

Заява позивача була зареєстрована і згодом заведена справа про втрату паспорта.

Згідно п.1 Положення «Про Державну міграційну службу України», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 360, державна міграційна служба України ( ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері міграції. У тому числі протидії нелегальній міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорії мігрантів.

13.01.2009 року юридичною фірмою було направлено запит до начальника СГІРФО УМВС України в Миколаївській області щодо надання інформації про підставу невидачі ОСОБА_3 нового паспорту громадянина України замість втраченого. Відповідь на дане звернення не надана.

В 2010 році ОСОБА_3 зверталась в Адміністрацію Президента України з відповідною заявою, яка 24.12.2010 року за вихідним 22/164618-14 була направлена за належністю для розгляду в Прокуратуру Миколаївської області.

22.02.2010 року Прокуратура Миколаївської області направила для розгляду скаргу ОСОБА_3 щодо порушення її прав посадовими особами СГІРФО Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області Вознесенському міжрайонному прокурору.

18.03.2010, 31.03.2010 року ОСОБА_3 направлено повідомлення, що проведеною перевіркою прокуратурою було встановлено обставини втрати паспорту та відмовлено у подальшому розгляді заяви.

15.09.2014 року та 28.10.2014 року позивач зверталась до відповідача з заявами, в яких просила офіційно повідомити, коли можна отримати паспорт.

30.09.2014 року начальник Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області повідомив, що загублений паспорт знайдений та в подальшому знищений у відповідності до встановленого законом порядку.

В січні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби Миколаївської області, треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання дій відповідача неправомірними.

Постановою від 29.07.2015 року Миколаївським окружним адміністративним судом визнані дії неправомірними,виходячи з наступного.

Згідно статті 25 Закону України "Про громадянство" від 18.01.01 р. № 2235-III документом, що підтверджує громадянство України є паспорт громадянина України.

Згідно пункту 2 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України" від 20.11.12 р. № 5492-VІ паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України на території України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка 12.05.00 р. набула статус громадянки України шляхом обміну паспорта громадянина СРСР.

На момент видачі паспорта її належність до громадянства України у жодного державного органу сумнівів не викликала.

Відповідно до пункту 4 статті 2 Закону України "Про громадянство" від 18.01.01 р. № 2235-III громадянами України є особи, які набули громадянства України відповідно до цього Закону.

12.05.00 р. позивачу по справі було видано паспорт громадянина України Вознесенським РВ УМВС у Миколаївській області.

Паспорт позивачки в подальшому не був визнаний недійсним або незаконно виданим, невидача нового паспорту у відповідності з вимогами діючого законодавства замість втраченого є незаконною.

Відповідно до пункту 6 статті 16 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України" від 20.11.12 р. № 5492-VІ у разі втрати або викрадення документа заявник звертається до уповноваженого суб'єкта, що видав цей документ, з відповідною заявою і подає документи, що засвідчують зазначені факти та є обставиною, яка враховується при прийнятті уповноваженим суб'єктом рішення про здійснення його переоформлення замість втраченого або викраденого документа.

Згідно пункту 11 цього ж Закону замість втраченого або викраденого документа уповноважений суб'єкт після встановлення факту видачі раніше такого документа особі, яка заявила про його втрату або викрадення, оформлює та видає новий документ.

Судом встановлено, що всупереч вищезазначеним нормам чинного законодавства України, відповідач, а ні видав нового паспорту замість втраченого, а ні надав вмотивованої відповіді з цього приводу, хоча в матеріалах справи є докази того, що паспорти громадян України були видані і обом її синам ОСОБА_5 та ОСОБА_6. При цьому, належність позивачки до громадянства України була, перевірялась та встановлювалась, перевірялись її відповідні документи, місце і час їх видачі.

Той факт, що позивачка по справі є належним громадянином України ніким не спростований. Її дітям видавались паспорти громадянина України враховуючи наявність особисто її паспорту громадянина України.

Суд вважав, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені належними доказами, але підлягають задоволенню частково, так як суд не може своїм рішенням підміняти державний орган на який покладено право проводити певні дії відповідно до встановленої законом процедури по видачі паспорта, оскільки відсутні повноваження щодо перевірки, встановлення повноти наданих заявником документів та підстав для його отримання.

02.09.2015 року ОСОБА_3 отримала паспорт громадянина України.

З наданих виписок з історії хвороби ОСОБА_3 вбачається її звернення до медичних закладів, проходження обстеження в 2009р., 23.02.2012р., 26.04.2013 р., 24.07.2013р., стаціонарне лікування в відділенні травматології та ортопедії в 3 міській лікарні м. Миколаєва з 26.10.2015 по 09.11.2015 року, з направленням на МСЕК.

Рішенням МСЕК 25.11.2015 року за загальним захворюванням ОСОБА_3 надана третя група інвалідності.

4.Джерела права, нормативні акти та їх застосування.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однією із засад судочинства, регламентованих п.3 ч. 1 ст.129 Конституції, є змагальність сторін та свободи в наданні своїх доказів у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, та є достатніми, якщо у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ст.ст.79,80 ЦПК України).

За приписами ст.82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, за ч.4 цієї ж норми, обставини, встановлені рішенням суду , що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у розгляді якої беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно із п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України» Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди « №4 від 31.03.1995 року, у позовній заяві має бути зазначено в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяна, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджує.

За п.3 даної постанови, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб .

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі

інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 Постанови передбачено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Шкода, заподіяна фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1174 ЦК України.

Відповідно до цієї ж норми, обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається не на посадову особу, а на державу.

Така ж позиція міститься в Постанові від 25.05.16р. № 6/440/цс-16.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

5.Позиція та висновки суду.

З врахуванням викладених вище обставин та доказів, судом встановлено, що всупереч вищезазначеним нормам чинного законодавства України, відповідач не видав нового паспорту замість втраченого, не надав вмотивованої відповіді з цього приводу, при наявності належності позивачки до громадянства України, хоча ці факти перевірялись та встановлювались при видачі їй паспорту громадянки України. При цьому порушені вимоги закону щодо строків видачі паспорту, в результаті чого на протязі 2009-2015 років, вона була позбавлена мати документ, який посвідчує її особу та громадянство України на території нашої держави. Ці незаконні дії супроводжувались необхідністю звернення до відповідних органів для захисту порушеного права, призвели до порушення прав, передбачених Конституцією України, поневірянь, душевних страждань, приниження людської гідності, порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя. Ці страждання є такими, що підпадають під поняття моральної шкоди та знаходяться в причинно-наслідковому зв'язку з неправомірними діями відповідача.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує тривалий час, на протязі якого ОСОБА_3 змушена була захищати свої порушені права, оскаржувати дії цього органу, необхідність доводити свої права, виходячи із конкретних обставин і наслідків, що настали для неї в результаті душевних страждань, внаслідок дій та бездіяльності, порушення прав, встановлених Конвенцією про захист прав та основоположних свобод, та вважає, що моральна шкода підлягає стягненню в сумі 7000 грн., що відповідає характеру правопорушення з боку відповідача, глибини моральних страждань позивача, позбавлення можливостей реалізації її прав, встановлених обставин справи.

За такого, позов підлягає частковому задоволенню.

6. Оцінка позиції сторін.

Заперечення відповідача спростовуються наявністю протиправності діяння, які встановлені постановою адміністративного суду, яке набрало законної сили. Обставини викладені у рішенні суду, їх правова оцінка підтверджується і матеріалами даної справи, належниими та допустимими доказами, спростовування яких відповідачем не надано.

При цьому суд аргументував наявність причинно-наслідкового зв*язку між протиправним діянням та наслідками, яких зазнала ОСОБА_3

Безпідставними є посилання відповідача і на відсутність доказів наявності моральної шкоди.

Так, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги, та є такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини та достатніми та є загальновідомими ( ст.ст.77-82 ЦПК України ).

За такого, поневіряння ОСОБА_3 щодо видачі паспорту громадянина України, при вказаних обставинах є таким, що підтверджують наявність її порушеного права на ідентифікацію особи, можливість реалізації прав, передбачених Конституцією України.

Суд також не погоджується в повному обсязі з позицією позивача при визначенні нею розміру моральної шкоди в сумі 70 000 000грн. виходячи з наступного.

Не надано доказів неотримання медичної допомоги та не можливість через відсутність паспорту проведення операції та наявність значного ушкодження здоров'я внаслідок неправомірних дій відповідача. Надані позивачкою документи свідчать про отримання нею медичної допомоги та відсутність тяжких захворювань внаслідок нервових збуджень та переживань. Таке приводить суд до висновку про безпідставність визначення позивачем розміру моральної шкоди в 1000000 грн. за рік.

7. Судові витрати.

За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать: на професійну правничу допомогу, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів, та проведення експертизи, пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів, забезпечення доказів, та пов'язаних із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За такого, з Управління Державної міграційної служби Миколаївської області на користь держави слід сягнути судовий збір в сумі 704,80 грн.

Керуючись, ст. ст. 10, 12,13, 76-84, 258-259, 265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з Управління Державної міграційної служби Миколаївської області на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у сумі 7000,00 грн.

Стягнути з Управління Державної міграційної служби Миколаївської області на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Центральний районний суд м. Миколаєва, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_3, 56500, Миколаївська обл., м. Вознесенськ, вул. Дімітрова,10.

Відповідач: Управління Державної міграційної служби Миколаївської області, 54001, м. Миколаїв, вул. Декабристів, 5-а.

Третя особа: Вознесенський районний відділ Управління державної міграційної служби Миколаївської області, 56500, Миколаївська обл., м. Вознесенськ, вул. Київська, 24.

Третя особа: ОСОБА_4, 56500, АДРЕСА_1.

Повний текст рішення виготовлено: 12.10.2018 року.

Суддя Н.П. Черенкова