Справа № 539/2863/18
Провадження № 2/539/1108/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2018 року м. Лубни

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Алтухової О.С.,

за участю секретаря Гусак А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

інші учасники справи у судове засідання не зявилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в приміщенні Лубенського міськрайонного суду Полтавської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання право власності на майно застави, -

ВСТАНОВИВ:

13.08.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на майно застави, в якій просив:

- визнати договір застави, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 від 21.08.2015 року дійсним;

- визнати право власності ОСОБА_1 на автомобіль Deo Nexia, державний номерний знак НОМЕР_1, VIN номер XWB3D32VD8F002012, 2008 року випуску;

- припинити право власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на автомобіль Deo Nexia, державний номерний знак НОМЕР_1, VIN номер XWB3D32VD8F002012, 2008 року випуску.

В обгрунтування своїх вимог вказав, що 21.08.2015 року ОСОБА_3 у присутності свого чоловіка, який не заперечував проти передачи в заставу вказаного автомобіля, власноручно написала розписку та поставила в ній свій підпис, внаслідок чого подружжя «Богиничів» віддало йому в заставу автомобіль. При цьому, зазначає, що на момент написання розписки і на даний момент юридичним власником автомобіля є ПАТ КБ «ПриватБанк». ОСОБА_4 уклав договір лізингу з ПАТ КБ «ПриватБанк», виплатив за нього кредитні кошти, але не встиг зареєструвати право власності на авто. Крім того, посилався на те, що майно, яке перебуває у спільній власності, може бути передане у заставу тільки за згодою всіх співвласників, що мало місце, а предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави. Вважає, що в тексті розписки від 21.08.2015 року сторони визначили всі істотні умови договору застави.

Ухвалою судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22.08.2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 26.09.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце її розгляду, у судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов не надали.

Від представника тертьої особи надійшло клопотання, в якому представник просив розглянути справу без його участі, повідомив, що договір фінансового лізингу виконаний, однак право власності на автомобіль Deo Nexia, державний номерний знак НОМЕР_1, на нового власника не перерєстровано. Просив ухвалити рішення на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, як окремо, так і в цілому з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємного звязку, всі докази по справі суд прийшов до наступного.

Перш ніж перейти до зясування фактичних обставин справи і перевірки їх доказами суд зауважує, що у відповідності з принципом змагальності, обов'язок доказування покладений на сторін у справі, тому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, згідно ч.ч. 1,3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1,5 та 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено наступні обставини справи.

Згідно тексту розписки ОСОБА_3 від 21.08.2015 року, проти складення якої не заперечував ОСОБА_4, про що свідчить його підпис у ній, ОСОБА_3 в заставу віддає автомобіль Deo Nexia, державний номер НОМЕР_1, VIN XWB3D32VD8F002012, 2008 року випуску; в разі несплати боргу автомобіль переходить у власність ОСОБА_1

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29.12.2015 року у справі №539/3617/15-ц, яке ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30.03.2016 року залишено без змін, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору позики дійсним і стягнення заборгованості задоволено; визнано договір позики, укладений на підставі розписки від 21.08.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсним; стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4В, на користь ОСОБА_1 100000 грн.

При вирішенні справи по суті суд керується наступними положеннями чинного законодавства.

В статті 572 ЦК України наведно визначення поняття застави, так, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626 та 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору, у статтях 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 584 ЦК України та ч.ч. 1,2 ст. 12 ЗУ «Про заставу», у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у

загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 576 ЦК України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЗУ «Про заставу», предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення.

Враховуючи те, що рішенням суду було визнано договір позики, укладення якого підтверджувалось розпискою від 21.08.2015 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсним, то суд вважає, що у розписці було дотримано вимоги ст. 584 ЦК України щодо визначення суті, розміру та строку виконання грошового зобов'язання.

При цьому, суд вважає, що вищезазначена розписка не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору застави.

Так, у розписці не було досягнуто згоди щодо такої обовязкової істотної умови договору застави як її предмет, оскільки в силу приписів ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути тільки майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення.

Однак, відповідно до свідоцтва про реєcтрацію транспортного засобу серії САЕ №608201, автомобіль марки DAEWOO NEXIA, державний номерний знак НОМЕР_1, типу легковий-седан-В, номер шасі VIN XWB3D32VD8F002012, 2008 року випуску, 05.05.2011 року зареєстрований на праві власності за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином, на момент складення тексту розписки відповідач ОСОБА_4, який до речі не є особою, яка видала розписку, а є особою яка зазначила в розписці "не заперечую", не мав права власності на вказаний автомобіль DAEWOO NEXIA, державний номерний знак НОМЕР_1, а тому не мав права на його відчуження і відповідно автомобіль не міг виступати предметом застави у розумінні вказаних положень законодавства.

З огляду на викладене, суд констатує, що під час складання розписки 21.08.2015 року сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору застави, зокрема, не була узгоджена умова про предмет договору предмет застави, а містився лише формальний його опис, у той час як наявність права власності на відповідний автомобіль у ОСОБА_4, а тим паче у ОСОБА_3, була відсутня і як наслідок він не мав права щодо його розпорядження, у тому числі шляхом його відчуження. Разом з тим, зазначена умова договору застави є необхідною для договорів даного виду, у звязку з чим суд приходить до висновку про неукладеність договору застави між сторонами.

Крім цього, враховуючи те, що предметом застави мав бути транспортний засіб, який підлягає державній реєстрації, то в силу положень ч. 2 ст. 13 ЗУ «Про заставу» договір застави повинен був бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Однак, як зазначає представник позивача відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору застави, а тому є підстави для застосування положень ст. 220 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Проте, беручи до уваги те, що сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов договору застави, то визнання договору дійсним у судовому порядку на підставі приписів даної норми є неможливим, оскільки неможливо визнати дійсним той правочин, який не було укладено.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання договору застави дійсним є недоведеними, необгрунтованими та такими, що не грунтуються на положеннях цивільного законодавства, а тому задоволенню не підлягають. При цьому, у задоволенні інших позовних вимог слід також відмовити, на тій підставі, що вони мають похідний характер від первісної вимоги, а саме, від визнання договору застави дійсним.

Виходячи з положень ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачу відмовлено у задоволенні позову, суд вважає за необхідне судові витрати, повязані з розглядом справи, покласти саме на позивача.

Керуючись ст.ст. 259,263-265,273,354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання право власності на майно застави відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до апеляційного суду Полтавської області безпосередньо або через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

- позивач ОСОБА_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1;

- відповідачі:

ОСОБА_3, остання відома адреса реєстрації: м. Лубни, вул. Чехова, буд. 10;

ОСОБА_4, остання відома адреса реєстрації: м. Лубни, вул. Чехова, буд. 10;

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», адреса реєстрації: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д.

Повне судове рішення складено 19.10.2018 року.

Суддя О.С. Алтухова