П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 22-997 Головуючий у1-й інстанції - Марфіна Н.В.

Унікальний № 755/16791/15-ц Доповідач - Пікуль А.А.

17 жовтня 2018 року. м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Гаращенка Д.Р.

НевідомоїТ.О.

за участю секретаря ПузиковоїВ.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства &q?зо;Банк &q?чн;Фінанси та Кредит&q?ар; до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство &q?е ;Банк &q?о ;Фінанси та Кредит&qufo; (далі - ПАТ &qu(д;Банк &q? ) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням ОСОБА_3 обов'язку по погашенню заборгованості за кредитним договором № 327-06-И від 11 грудня 2006 року, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 46 530,80 доларів США та 57 250, 60 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2015 року позов про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Суд звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на указану квартиру за ПАТ &q?из;Банк &q?ва;Фінанси та Кредит&q? к; за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру, за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову (а.с.133-138).

Апеляційне провадження у справі відкрите 12 вересня 2018 року, справа призначена до розгляду Апеляційним судом м. Києва у судовому засіданні на 17 жовтня 2018 року.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року Апеляційний суд міста Києва ліквідовано.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 147 Закону України &que:;Про судоустрій і статус суддів&qu6 ; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &qu ;Голос України&q?я ; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, пов'язані зі здійсненням таким судом повноважень, зокрема, архівні справи з основної діяльності, строки тимчасового зберігання яких ще не закінчилися, документи, не завершені в діловодстві, а також документи з кадрових питань в паперовому та електронному вигляді, фонди бібліотек, а судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду.

Київський апеляційний суд почав роботу 3 жовтня 2018 року. Цього ж дня дана цивільна справа передана до Київського апеляційного суду.

В суд апеляційної інстанції сторона відповідача не з'явилася, про дату, місце та час апеляційного розгляду, ОСОБА_3 повідомлена належним чином, про що свідчить завірене штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв'язку зворотне повідомлення про вручення 21 вересня 2018 року судової повістки-повідомлення її представнику, адвокату ОСОБА_4 (а.с.159).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність ОСОБА_3 та її представника, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення представника ПАТ &qupt;Банк &q?вш;Фінанси та Кредит&q?ль;, Білозерської А.Л., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

В рамках даної справи сторонами не оспорюються встановлені районним судом обставини існування між сторонами правовідносин, які випливають з кредитного договору № 327-06-И від 11 грудня 2006 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала 85000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,6% річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 10 грудня 2021 року.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з факту доведеності порушення ОСОБА_3 умов кредитного договору, унаслідок чого станом на 3 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 46530,80 доларів США та 57250,60 грн., що дає підстави, ураховуючи наявність забезпечення виконання умов кредитного договору іпотекою, для звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на указану квартиру за ПАТ &qu-д;Банк &qu ш;Фінанси та Кредит&quвл;.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 апеляційний суд виходить з наступного.

Доводи апеляційної скарги про те, що ПАТ &q?ка;Банк &q?е,;Фінанси та Кредит&qu l; не має права вимоги за даним позовом, оскільки 17 вересня 2015 року це право перейшло до нового кредитора - Державної іпотечної установи, не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, адже у розпорядження суду не надано Додатку до договору про відступлення права вимоги №17/4-В із переліком договорів, за якими відступлене право вимоги (а.с.82-84).

Доводи апеляційної скарги про те, що ПАТ &q?ка;Банк &q?е,;Фінанси та Кредит&qu l; не має підстав для дострокового стягнення всієї суми кредиту також є неприйнятними, адже на підтвердження своєї позиції ОСОБА_3 не надала суду жодних доказів відсутності у неї простроченої заборгованості станом на 3 червня 2015 року, що б спростувало наявність факту порушення зобов'язання за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов не підлягав задоволенню виходячи з положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», також відхиляються апеляційним судом з огляду на наступне.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

У даному випадку під час апеляційного розгляду представник позивача, Білозерська А.Л., не спростувала тієї обставини, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються на дані правовідносини.

З огляду на викладене рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії цього Закону.

Таким чином, підстави для відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із введенням в дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відсутні.

Разом з тим, за правилом ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У даному випадку, задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував наступного.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до змісту позовних вимог, ПАТ &qupt;Банк &quty;Фінанси та Кредит&qu>В; просив суд в рахунок виконання основного зобов'язання - кредитного договору № 327-06-И від 11 грудня 2006 року, щодо оплати заборгованості у розмірі 46 530,80 доларів США та 57 250, 60 грн.звернути стягнення на предметіпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1., шляхом визнання права власності на указаний предмет іпотеки за іпотекодержателем.

За правилом ст. 36 Закону України &qut';Про іпотеку&qu s; (позасудове врегулювання) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Відповідно до положень ст. 37 Закону України &qung;Про іпотеку&qu-s; іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

В даному випадку відповідно до п.10. Іпотечного договору від 11 грудня 2006 року, звернення стягнення на заставлене за цим договором майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішення суду; або за виконавчим написом нотаріуса; або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору.

За вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пп. 11.3.1 та 11.3.2. пункту цього договору: задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором у порядку, встановленому статтею 37 Закону України &quяз;Про іпотеку&q?им; (п. 11 Іпотечного договору).

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України &qule;Про іпотеку&qu0p;, 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України &q? в;Про іпотеку&q?од;).

В даному конкретному випадку, забезпечене іпотекою зобов'язання ОСОБА_3 перед ПАТ &qut';Банк &q? к;Фінанси та Кредит&q?аб;, підлягає захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки як в судовому, так і в позасудовому порядку.

Відповідно до умов іпотечного договору від 11 грудня 2006 року, закріплених в пунктах десятому, одинадцятому цього договору, сторонами визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання є позасудовим способом задоволення вимог кредитора і здійснюється на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (пп.11.3., 11.3.1. Іпотечного договору).

З огляду на цю обставину у контексті положень Закону України &qug=;Про іпотеку&qusi;, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову узадоволенні позову Публічного акціонерного товариства &q?ов;Банк &qu/i;Фінанси та Кредит&qu/s; до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 жовтня 2018 року.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Д.Р. Гаращенко

Т.О. Невідома