Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

смт. Короп 11 жовтня 2018 року

Коропський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Балаби О.А.,

при секретарі Редько А.О.,

з участю позивача відповідача ОСОБА_1, її представника адвоката ОСОБА_2, представника відповідача позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання,

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна. Посилаючись на фактичне припинення сімейних відносин з відповідачем, відсутність наміру їх відновлення та неможливість поділу спільного сумісного майна подружжя в добровільному порядку, позивач просить виділити їй у власність:

- квартиру АДРЕСА_1;

відповідачу:

- автомобіль «Renault Duster» 2013 року випуску, д.н.з. АА 1500 IE;

- будинок № 149 «а» по вул. Миру в с. Покошичі, Коропського району, Чернігівської області.

В подальшому позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог і просить виділити їй у власність:

- квартиру АДРЕСА_1, вартістю 495700,00 грн.;

відповідачу: - земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1915 га із катастровим номером :01:001:0674, яка знаходиться у Чернігівській області, Коропському районі, с. Покошичі, вул. Миру, 149 - а, вартістю 200000 грн;

- земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0965 га, із кадастровим номером :01:001:0675, яка знаходиться у Чернігівській області, Коропському районі, Покошицька сільська рада вартістю 80000 грн;

- автомобіль «Renault Duster» 2013 року випуску д.н.з. АА 1500 IE, вартістю 300000 грн;

- обєкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: Чернігівська область, Коропський район, с. Покошичі, вул. Миру, 149-а, вартістю 513000 грн.

З метою урівноваження вартості часток просить стягнути на її користь з відповідача грошову компенсацію замість частки у праві спільної власності на майно в розмірі 597300,00 грн.

Відповідачем подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання. Вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з листопада 2012 року з відповідачем - позивачем разом не проживають, шлюбні відносини з цього часу припинено, а отже майно придбане після листопада 2012 року є його особистою приватною власністю. Житловий будинок в с. Покошичі, вул. Миру, 149-а, Коропського району збудовано на земельній ділянці, яка ним приватизована, однак право власності на будинок не зареєстровано.

У судовому засіданні позивачка відповідачка та її адвокат позов підтримали і просять задовольнити. Позивачка пояснила, що шлюбні відносини з відповідачем тривали з 1984 - 2016 роки. Починаючи з 1984 року почали будівництво спірного будинку за спільні кошти в с. Покошичі, вул. Миру, 149-а. В 2016 році шлюб рішенням суду розірвано. Станом на 2016 рік будинок повністю придатний для проживання, однак відповідач навмисно його не приймає в експлуатацію, доки не вирішиться майновий спір. Спірний автомобіль було придбано в шлюбі, разом з відповідачем їздили до автосалону і його вибирали. Квартиру в м. Києві відповідач отримував, як військовослужбовець на сімю за час шлюбу. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

27.09.2018 року ухвалою Коропського районного суду Чернігівської області прийнята відмова позивачки від вимог в частині стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки у праві спільної власності на майно і провадження в цій частині закрито.

Представник відповідача позивача ОСОБА_3 позов ОСОБА_1 не визнав пояснивши, що починаючи з листопада 2012 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено. Відповідач з цього часу має іншу сімю. Спірний автомобіль було придбано відповідачем в 2013 році після того, як з позивачкою перестали зберігатись сімейні відносини, за власні кошти, які він отримав в кредит на підставі кредитного договору. Відносно спірного житлового будинку пояснив, що земельна ділянка на якій збудовано будинок та інша спірна ділянка приватизовані відповідачем, отже є його особистою приватною власністю, а будинок у встановленому законом порядку не зареєстрований та не зданий в експлуатацію, тому не є обєктом поділу. Квартира в м Києві належить відповідачу на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності, що в сукупності є підставами для відмови в задоволенні позову. Зустрічний позов підтримав та просить задовольнити.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 і йому відомо, що сторони перебували у шлюбі. Потім в кінці 2012 року по селу пішли слухи, що ОСОБА_4 з ОСОБА_1 розійшлись, а відповідач привіз нову жінку.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що з листопада 2012 року і по даний час проживають однією сімєю з відповідачем ОСОБА_4 в с. Покошичі, вул. Миру, 149 - а, Коропського району, Чернігівської області. Шлюб зареєстровано в 2017 році.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що є рідною сестрою відповідача ОСОБА_4 і будівництво спірного будинку в с. Покошичі, Коропського району відбувалось на її очах. Будівництво розпочалось в 1993 році і закінчилось в 1995 році коли будинок було обкладено цеглою. ОСОБА_1 «драла дранку», допомагала обшивати гіпсокартоном, більш фізичною працею приймала участь, а брат більш фінансово. Восени 2014 року відповідач переїхав жити в збудований будинок один, а в травні 2015 року зявилась нова жінка. На даний час будинок повністю придатний для проживання, до нього підведено газ, світло, воду, телекомунікації. Відносно спірної квартини, вона була отримана відповідачем по службі на сімю. Також сторонами в період спільного проживання було придбано спірний автомобіль.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що проживає в м. Києві. З сімєю ОСОБА_1, ОСОБА_4 товаришують давно, і є кумами, часто спілкувались, зустрічались. Відповідач завжди казав, що хоче виїхати в с. Покошичі і вести там господарство. Жили вони дружньо, добре в АДРЕСА_2, який номер будинку не памятає, це квартира була надана відповідачу як військовослужбовцю на сімю. До 2014 року вони були сімєю і проживали в цій квартирі. Будинок в с. Покошичі почали будувати в 1996 році за спільні кошти, позивачка отримувала значно більшу заробітну плату, чи завершено будівництво не знає, оскільки жодного разу там не була.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи суд приходить наступного висновку.

Судом установлено, що з 27 вересня 1984 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 20.10.2016 року розірвано.

Покошицька сільська рада, Коропського району, Чернігівської області рішенням від 20.08.1992 надала ОСОБА_4 під забудову житлового будинку в с. Покошичі по вул. Леніна, земельну ділянку площею 0,25 га.

За час шлюбу на цій земельній ділянці подружжя спорудило житловий будинок загальною площею 130,0 кв.м., зведення якого закінчено та, який фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням.

Згідно виписки Покошицької сільської ради від 30.09.2016 року з господарської книги № 3 за 2016 2020 роки житловий будинок в с. Покошичі, вул. Миру, 149-а власником якого є ОСОБА_4 побудовано в 1998 році.

Проте, з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на будинок за адресою с. Покошичі, вул. Миру, 149 а, не зареєстровано (том 1 а.с. 78).

Вартість обєкта незавершеного будівництва згідно звіту про незалежну оцінку від 20.10.2016 року замовленого ОСОБА_4 складає 513000 грн. 00 коп.

Згідно висновку експертів судової будівельно-технічної експертизи від 14.12.2017 року станом на момент проведення огляду обєкту дослідження, будівельна готовність житлового будинку по вул. Миру, 149-а в с. Покошичі, Коропського району, Чернігівської області у відсотковому відношення становить 94,8%. Відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва можливо завершити будівництво обєкту незавершеного будівництва шляхом проведення комплексу будівельних робіт по оздобленню конструктивних елементів житлового будинку.

Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.11.2013 року вбачається, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки розташованої за адресою с. Покошичі, вул. Миру, 149 а, загальною площею 0,1915 га. (том 2 а.с. 54) на якій збудовано житловий будинок.

Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.11.2013 року підтверджується право приватної власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, яка розташована на території Покошицької сільської ради, Коропського району, Чернігівської області, загальною площею 0,0965 га. (том 2 а.с. 56).

Крім того, 28.12.1998 року між Акціонерним товариством Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_4 укладено інвестиційний контракт № 10214 за яким Компанія зобовязана своїми силами і засобами, за рахунок залучених від Довірителя коштів, збудувати і передати Довірителю обумовлене житло (обєкт інвестування), а Довіритель зобовязується забезпечити відповідне фінансування обєкта інвестування та прийняти його у свою власність на умовах цього контракту. Обєктом інвестування є квартира в Червонозоряному проспекті, поверх 9, кількість кімнат 3.

19.05.2000 року відповідачем-позивачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації.

Вартість спірної квартири згідно звіту про незалежну оцінку від 20.10.2016 року замовленого відповідачем - позивачем складає 495700 грн. 00 коп.

23.01.2013 року між ТОВ «ОСОБА_9 Холдинг» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Renaut DUSTER» 2013 року випуску д.н.з. АА 1500 IE за 193000 грн. 00 коп.

21.02.2013 року між ПАТ «Креді Агріколь банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір строком до 20.02.2016 року, згідно умов якого банк надав позичальнику кошти в сумі 169660,51 грн. на придбання транспортного засобу «Renaut DUSTER» 2013 року випуску.

Вищезазначений договір підписано сторонами, де вказано фактичне місце проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно із п. 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Враховуючи те, що спірна квартира АДРЕСА_1 була отримана та будинок в с. Покошичі, вул. Миру, 149-а, Коропського району, Чернігівської області збудований до 01 січня 2004 року, суд вважає необхідним застосувати до даних правовідносин норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII "Про власність" (втратив чинність з 20 червня 2007 року), Кодексу про шлюб та сімю від 20.06.1969 № 2006-VII.

За змістом ст. ст. 86, 128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про власність" майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналогічні положення містяться в ЦК України 2003р. та СК України.

Так, згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Отже, у судовому засіданні встановлено, що за час шлюбу сторонами придбано наступне майно:

-квартира АДРЕСА_1, вартістю 495 700,00 грн.;

-автомобіль «Renault Duster» 2013 року випуску д.н.з. АА 1500 IE, вартістю 300000 грн.;

-збудовано обєкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: Чернігівська область, Коропський район, с. Покошичі, вул. Миру, 149 - а, вартістю 513000 грн.;

-земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1915 га із катастровим номером :01:001:0674, яка знаходиться у Чернігівській області, Коропському районі, с. Покошичі, вул. Миру, 149 - а, вартістю 200000 грн;

-земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0965 га, із кадастровим номером :01:001:0675, яка знаходиться у Чернігівській області, Коропському районі, сільська рада Покошицька, вартістю 80000 грн.

На час придбання спірної квартири АДРЕСА_4 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Суд критично ставиться до посилання представника відповідача-позивача про те, що право власності на спірну квартиру зареєстровано лише за відповідачем, отже лише він є її власником. Чинне на час виникнення спірних правовідносин цивільне та сімейне законодавство не містить заборони укладання одним з подружжя договору, за яким набувається право спільної часткової власності.

Як зазначено вище, інвестиційні права на квартиру були набуті за час шлюбу, а тому не тягне за собою визнання особистої приватної власності на квартиру за відповідачем ОСОБА_10 того, що спірне майно було придбано за особисті кошти ОСОБА_4 суду надано не було.

Аналогічна позиція висвітлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.01.2016 року № 6-26388ск15, зокрема, суд підкреслив, сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім'я одного з подружжя не означає, що воно належить лише тій особі, на ім'я якої воно зареєстровано, майно і в цьому випадку є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до діючої на той час ст. 22 КПШС.

Частиною 1 статті 57 СК України визначено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Так, згідно п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. (Частину першу статті 57 доповнено пунктом 5 згідно із Законом № 4766-VI (4766-17) від 17.05.2012).

Відповідно до роз»яснень, викладених в п.182 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року відповідно до положень статей 81,116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частки будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Отже, спірні земельні ділянки, які є обєктом поділу, а саме: земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1915 га із кадастровим номером :01:001:0674, яка знаходиться у Чернігівській області, Коропському районі, с. Покошичі, вул. Миру, 149 - а; земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0965 га, із кадастровим номером :01:001:0675, яка знаходиться у Чернігівській області, Коропському районі, сільська рада Покошицька та які згідно свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 20.11.2013 року приватизовані ОСОБА_4 за час шлюбу є його особистою приватною власністю.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення субєктивних цивільних прав стосовно обєкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Так, новостоворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак, до - цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Оскільки спірний будинок не прийнятий в експлуатацію і не здійснена державна реєстрація права власності на нього, то він не може бути об'єктом права власності.

Врахувавши ті обставини, що об»єкт незавершеного будівництва будувався за час шлюбу, за спільні кошти подружжя, що підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, а сама позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, тому достатньо правових підстав для визнання даного об»єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю.

Крім цього відповідачем позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження будівництва спірного майна за особисті кошти.

Також враховуючи, що спірний автомобіль «Renault Duster» 2013 року випуску д.н.з. АА 1500 IE, придбаний за час шлюбу і відповідачем не надано доказів його придбання за особисті кошти, даний автомобіль є обєктом спільної сумісної власності.

Вирішуючи зустрічний позов суд виходить з наступного.

Згідно ст.119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Статтею 120 СК України встановлено, що режим окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим.

Аналізуючи зміст ст.119 СК України, суд вважає, що для встановлення для подружжя режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6, що є дружиною відповідача-позивача підтвердила факт спільного проживання з відповідачем однією сімєю в с. Покошичі, вул. Миру, 149-а починаючи з листопада 2012 року.

Однак, суд критично відноситься до пояснень свідка, оскільки вона є заінтересованою особою у вирішенні позову на користь ОСОБА_4, тому виникають сумніви в їх обєктивності.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що в листопаді 2012 року по слухам в селі стало відомо про припинення шлюбних відносин між сторонами, проте коли вони фактично припинені йому не відомо.

Інших доказів припинення сімейних відносин між сторонами в листопаді 2012 року відповідачем-позивачем суду не надано.

На підставі викладеного зустрічний позов ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 57, 61, 70, 71 Сімейного кодексу України, статтями 4, 12, 81, 263-265, 315, 354 - 355 ЦПК України суд,

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_5) до ОСОБА_4 (с. Покошичі, вул. Миру, буд. 149 а) про поділ майна задовольнити частково.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 (с. Покошичі, вул. Миру, буд. 149 -а) до ОСОБА_1 (АДРЕСА_5) про встановлення факту окремого проживання відмовити.

Виділити ОСОБА_1 (АДРЕСА_5) у власність:

-квартиру № 77 в будинку № 5, яка розташована по вулиці Вузівській в м. Києві.

Виділити ОСОБА_4 (с. Покошичі, вул. Миру, буд. 149 -а) у власність:

-автомобіль марки «Renault Duster» 2013 року випуску, д.н.з. АА 1500 IE;

-обєкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: Чернігівська область, Коропський район, с. Покошичі, вул. Миру, буд. 149-а.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 8406 (вісім тисяч чотириста шість) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення в порядку, передбаченому ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 19.10.2018 року.

Суддя: Балаба О. А.