Справа № 285/2218/18
провадження у справі № 2/0285/1002/18
РІШЕННЯ

Іменем України

09 жовтня 2018 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючої судді Михайловської А.В.

за участі секретаря судового засідання Ковальової З.С.,

імя (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, -

встановив:

У червні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути із відповідача на її користь 93 762 грн. 97 коп. інфляційних втрат та 19784 грн. 72 коп. трьох відсотків річних.

В обґрунтування позову вказувала на те, що рішенням суду з відповідача на її користь стягнуто кошти у сумі 302 293 грн., з яких 299 300 грн. за попереднім договором купівлі-продажу. Однак останній його не виконує у добровільному порядку, а тому, у відповідності до ст. 625 ЦК України, вона звернулася до суду з даним позовом (а.с.2-5).

16.07.2018 року у порядку забезпечення позову накладено арешт на грошові кошти у розмірі 114 683 грн. 17 коп., що належать ОСОБА_2, заборонено приватному виконавцю виконавчого округу Київської області ОСОБА_3 вчиняти дії щодо передачі чи перерахування грошових коштів до набрання законної сили рішення у справі (а.с.43-44).

06.08.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи по суті вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Встановлено сторонам відповідні строки вчинення процесуальних дій (а.с.53-54).

04.10.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вказує на те, що рішення суду не виконане з тих підстав, що виконавцем накладено арешт на його рахунки.

10.10.2018 року в адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказує на те, що відповідачем не спростовано доводи позовної заяви та останнім не надано суду належних та допустимих доказів щодо спростування заявлених до нього вимог, а тому, рахує, вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

У судовому засіданні, у режимі відеоконференції, позивач заявлені вимоги підтримала, які просила задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши учасників справи, зясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області у справі № 285/2334/17 від 04.10.2017 року, яке залишилося без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 28.11.2017 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 302 293 грн., з яких 299 300 грн. за попереднім договором купівлі-продажу, 2993 грн. штраф у розмірі 1 відсоток від суми одержаних коштів та понесені позивачем судові витрати у розмірі 3 022 грн. 93 коп. (а.с.9-10,11-13).

Станом на день звернення позивача до суду з цим позовом відповідачем рішення суду не виконане. Останнє виконане лише у липні 2018 року, після звернення позивача до суду з даним позовом. Зі слів позивача, шляхом примусової реалізації майна боржника за виконавчим листом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобовязання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобовязання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобовязання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією ОСОБА_4 Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобовязання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобовязання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобовязання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобовязань.

Саме до такого висновку прийшла ОСОБА_4 Верховного Суду у постановах від 16.05.2018 року у справі № 686/12962/15-ц та у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказавши, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобовязання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Відтак, відповідач на момент звернення позивача до суду з цим позовом мав грошове зобовязання перед останнім, що підтверджує рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області у справі № 285/2334/17 від 04.10.2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 302 293 грн., з яких: 299 300 грн. за попереднім договором купівлі-продажу, 2993 грн. штраф у розмірі 1 відсоток від суми одержаних коштів та понесені позивачем судові витрати у розмірі 3 022 грн. 93 коп.

Щодо аргументів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, про те, що він не мав можливості виконати рішення суду, оскільки державним виконавцем накладено арешт на його рахунки, то останні не заслуговують на увагу. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобовязання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. А тому, суд застосовує висновки ОСОБА_4 Верховного Суду, які зводяться до того, що у разі наявності рішення суду, яким стягнуто з відповідача кошти, останнє є грошовим зобовязанням.

Отже, у справі, яка розглядається, позивач обґрунтовано вважає, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України, а тому суд їх застосовує.

Щодо правильності розрахунку, поданого позивачем, суд не піддає його сумніву, оскільки відповідач його не спростував.

Відтак, суд задовольняє заявлені вимоги позивача у повному обсязі та стягує інфляційні втрати та три відсотки річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд повністю задовольняє заявлені вимоги позивача, з відповідача, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню понесені ним судові витрати, зокрема, судовий збір.

Керуючись ст.ст. 4, 76 89, 141, 258, 259, 263 265, 268, 273, 352, 354, 355, п.п.15.5 п. 5 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 93 762 грн. 97 коп. інфляційних втрат, 19 784 грн. 72 коп. трьох відсотків річних та 1 135 грн. 48 коп. судових витрат, а всього 114 683 (сто чотирнадцять тисяч шістсот вісімдесят три) грн. 17 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне найменування та ім'я сторін:

позивач - ОСОБА_1 (місце проживання вул. Заболотного, буд. 30, корп. № 2, кв. 81, м. Вінниця, індекс 21037, РНОКПП НОМЕР_1);

відповідач - ОСОБА_2 (місце реєстрації вул. Шевченка, 1, с. Груд, Новоград-Волинський р-н, Житомирська область, індекс 11761, РНОКПП НОМЕР_2).

Дата складення повного судового рішення 11.10.2018 року.

Головуюча - суддя: А.В.Михайловська