02.10.2018 Справа № 363/2865/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2018 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючогосудді ОСОБА_1,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди завданої підприємству працівником,

встановив:

представник позивача в липні 2017 року звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на заподіяння відповідачем, який працював водієм автофургону, шкоди підприємству під час виконання трудових обовязків у звязку з допущенням нестачі при перевезенні м'ясопродукції, що мало місце в період з 06 квітня 2016 року по 07 травня 2016 року, а тому, остаточно уточнивши позовні вимоги на відшкодування заподіяної підприємству шкоди, порушує питання про стягнення з відповідача непогашеної суми збитків у розмірі 13 659 грн. 64 коп. та судових витрат.

В суді представник позивача просила про задоволення позову з викладених у ньому підстав.

Відповідач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Надав до суду відзив на позовну заяву, зазначивши, що жодного доказу протиправної поведінки відповідача, щодо винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі мясопродукції, а також причинного звязку між його винними діями чи бездіяльності і шкодою, що настала, позивач суду не надав.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що 23 березня 2016 року згідно наказу №2516 КА/к-п від 23 березня 2016 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс», на посаду водія автофургону ISUZU NQR № НОМЕР_1 автоколони № 3 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку та доручено за його згодою виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора.

24 березня 2016 року з відповідачем укладено договір №656-В про повну матеріальну відповідальність згідно умов якого, працівник, що займає посаду водія автотранспортного парку, який виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Згідно наказу позивача №182КА/к-п-д від 18 квітня 2016 року ОСОБА_3 18 квітня 2016 року переведено на посаду водія автофургону ISUZU NQR 71Р № НОМЕР_2 автоколони № 3 та доручено за його згодою виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора.

Підприємство в свою чергу, зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Згідно п. 3 договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Згідно наказу позивача №469КА/к-3 від 11 травня 2016 року ОСОБА_3 водія автофургону ISUZU NQR 71Р № НОМЕР_2 автоколони № 3 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку 11 травня 2016 року звільнено за власним бажанням.

В ході розгляду справи позивачем здійснено перерахунокрозміру заподіяної підприємству матеріальної шкоди з дотриманням ОСОБА_2 природного убутку м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29 грудня 1984 року №339 та подано заяву 27 лютого 2018 року про збільшення розміру позовних вимог до 13 659 грн. 64 коп.

Позивач вважає, що причиною виникнення збитків є неналежне виконання своїх трудових обовязків відповідачем в період з 06 квітня 2016 року по 07 травня 2016 року, зокрема те, що ним не вжито заходів для попередження збитків, не своєчасно повідомлено керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереженню ввірених матеріальних цінностей, не забезпечено ведення обліку, складання і передачі у визначеному порядку товарно-грошових та інших звітів про рух та рештки ввірених матеріальних цінностей, стало причиною виникнення збитків.

У звязку з чим у вказаний період складалися відповідні видаткові накладні про поставку м'ясопродукції та акти приймання-передачі продукції, якими при відвантаженні товару контрагентам встановилася нестача м'ясопродукції в тому чи іншому розмірі.

Внаслідок цього позивач вважає, що цивільну відповідальність по відшкодуванню заподіяної підприємству шкоди, слід покласти на відповідача, який здійснював її перевезення як водій-експедитор і несе повну матеріальну відповідальність.

В цьому звязку підприємством прийнято ряд наказів про проведення утрима ння із заробітної плати водія ОСОБА_3 на відшкодування завданої шкоди і утримання коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Таким чином, обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв'язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету ОСОБА_4 Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної ОСОБА_4 Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно ст. 130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивач зазначав, що дії відповідача спричинили нестачу ввірених йому матеріальних цінностей, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі продукції за період його роботи на підприємстві 06 квітня 2016 року по 07 травня 2016 року.

Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов'язкової умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, в суді позивачем не доведено.

Не доведено в суді також і того, що керівництвом товариства після отримання актів приймання-передачі вживалися достатні заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, пояснення у відповідача з приводу складених на протязі місяці актів по факту нестачі продукції не відбиралися, службове розслідування безлічі фактів нестачі продукції не проводилося, обставини систематичної нестачі не зясовувалися.

Не доведено в суді й того, що товариство створило належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено п. 2 договору про повну матеріальну відповідальність.

Доказів наявності протиправної поведінки відповідача, або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі м'ясопродукції, а також причинного звязку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, яка заподіяна, позивачем не наведено.

Таким чином з наявних у справі доказів, не можна дійти висновку, що винними протиправними діями відповідача підприємству заподіяно матеріальної шкоди і відповідач має нести цивільну відповідальність.

Також, суд звертає увагу на те, що поставлена за провину відповідачу нестача під час тієї чи іншої поставки продукції, щоразу знаходилася в пропорційній залежності від загальної кількості продукції, що перевозилася в тому чи іншому випадку.

Тобто сума виявленої нестачі збільшувалася або зменшувалася у випадку збільшення або зменшення зазначеної ваги продукції, яка перевозилася.

Зазначене висновується з систематичного аналізу наданих суду актів прийому - передачі продукції й зокрема, як приклад - при перевезенні філе кучат-бройлерів вагою 218, 898 кг виявлено нестачу 0,790 кг (акт прийому передачі № КА - 00021388 від 27.04.2016 року), тоді як згідно акту прийому - передачі продукції №( КА 00031388 від 27.04.2016 року) при перевезенні філе кучат-бройлерів вагою 1 198,560 кг, виявлено вже нестачу на 10,860 кг.

Зазначене на думку суду є сумнівним й цьому належної оцінки та перевірки роботодавцем не здійснено, а відтак ці сумніви згідно ст. 62 Конституції України та принципу верховенства права, мають бути витлумачені на користь відповідача.

Жодного доказу наявності протиправної поведінки відповідача, або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі м'ясопродукції, а також причинного звязку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, яка заподіяна, позивачем не наведено.

Відтак, належні, достатні і допустимі докази про обставини заподіяння шкоди, необхідні для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обовязків суду не подано. .

Таким чином суд вважає, що підстави для задоволення позову в судовому засіданні не доведено, а тому в цьому слід відмовити за недоведеністю.

На підставі викладеного і керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського Апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивач: ТОВ «Комплекс Агромарс» (місцезнаходження: Київська область, Вишгородський район, с. Гаврилівка, ).

Відповідач: ОСОБА_3 В»ячеславович Вікторович (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, 54).

Суддя