Постанова

Іменем України

08 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 465/6571/14-ц

провадження № 61-17953св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Національний банк України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 23 червня 2016 року у складі судді Мартинишин М. О. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від

20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Копняк С. М.,

Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі -

ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_5, третя особа - Національний Банк України, про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 01 лютого 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі -

ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу

№ 25-021/ФКВ-08, згідно з яким ОСОБА_5 отримав кошти в сумі

27 927,00 доларів США та зобов'язувався повернути кошти у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору, але не пізніше 30 січня 2015 року, якщо тільки не застосовуються інший термін повернення кредиту відповідно до умов Договору, та/або умов відповідної угоди Сторін, зі сплатою 13 % річних.

У забезпечення виконання зобов'язань по вказаному договору, 01 лютого

2008 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Український промисловий банк» укладено договір поруки № 25-021/Zфпор-08 згідно умов якого ОСОБА_5 зобов'язується перед позивачем відповідати за невиконання ОСОБА_5 усіх зобов'язань перед позивачем, що виникли з вказаного Кредитного договору, в повному обсязі.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу Активів та Кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк», а саме купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого відбулося переуступлення прав вимог, у зв'язку із чим до позивача перейшли усі права за укладеним вказаними договорами.

Однак, відповідач ОСОБА_5 всупереч умовам Кредитного договору від

01 лютого 2008 року № 25-021/ФКВ-08 свої обов'язки не виконує, має значений розмір кредитної заборгованості.

Загальна сума заборгованості ОСОБА_5 за Кредитним договором від

01 лютого 2008 року № 25-021/ФКВ-08 становить 71 796,12 грн.

Відповідачі не вживають жодних заходів, які свідчать про наміри виконувати зобов'язання передбачені договорами, ухилитися від виконання зобов'язань перед Банком.

За таких обставин ПАТ «Дельта Банк», з урахуванням уточнень, просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів на свою користь вказану заборгованість.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 23 червня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_5, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 71 796,12 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» 174,83 грн сплаченого судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» 174,83 грн сплаченого судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв?язку із неналежним виконанням відповідачами взятих на себе зобов?язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, оскільки відповідачі ухиляються від виконання своїх зобов?язань за кредитним договором. При цьому суд дійшов висновку про наявність правових підстав переходу права вимоги до ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5, ОСОБА_5 - ОСОБА_7 відхилено.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 23 червня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_5, ОСОБА_5 - ОСОБА_7, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

10 травня 2017 року представником ОСОБА_5, ОСОБА_5 - ОСОБА_7 через засоби поштового зв?язку подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Франківського районного суду міста Львова від

23 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від

20 квітня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними аргументам викладеним в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

Відповідно до частини першої статті 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Частиною першою статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи з наведеного, висновок судів попередніх інстанцій про те, що

ПАТ «Дельта Банк» відповідно до частини першої статті 11, статті 512 ЦК України набуло права вимоги за кредитним договором від 01 лютого 2008 року № 25-021/ФКВ-08 перед ОСОБА_5 є обґрунтованим.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу приписів статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором (стаття 536 ЦК України).

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням проведеним належним чином.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, уразі неподільності предмета зобов'язання.

Відповідно до статті 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлену додаткову(субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором утому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що відповідачі не виконували належним чином взяті на себе зобов?язання за кредитним договором, у зв?язку із чим станом на 16 лютого 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 71 796,94 грн, з яких тіло кредити - 68 032,16 грн, відсотки - 2 235,08 грн. Дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів. При цьому аргументам, наведеним в касаційній скарзі, які є аналогічними аргументам наведеним в апеляційній скарзі, судом апеляційної інстанції надана належна та обґрунтована оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 23 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є.Червинська