Борівський районний суд Харківської області

справа: № 614/653/18
провадження: 2/614/231/18
категорія: 26

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.11.2018 року Борівський районний суд Харківської області в складі:

головуючого Гуляєвої Г.М.

за участю: секретаря Євтіхієвої С.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в смт. Борова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3

про стягнення боргу

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою в якій вказав, що 24.01.2017 р. між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 90 000 (девяносто тисяч) грн. Для підтвердження факту укладення договору позики була оформлена розписка від 24.01.2017 р.

Грошові кошти за даною розпискою відповідач зобовязався повернути за рік. Однак до теперішнього часу кошти повернуті не були, що змусило позивача звернутися до суду з даним позовом.

Тому просить стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 90 000 грн.

24.07.2018 р. ухвалою судді Борівського районного суду Харківської обл. відкрито провадження у справі.

17.09.2018 р. від відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

18.09.2018 р. ухвалою Борівського районного суду Харківської обл. відповідачу відмовлено у розгляді справи за правилами загального позовного провадження; продовжено ОСОБА_3 строк для подачі відзиву на позовну заяву.

26.09.2018 р. відповідач ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити; крім того, подав до суду заяву про виклик свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6

В судовому засіданні позивач та його представник підтвердили вищевикладене та підтримали позовні вимоги, пояснили, що ОСОБА_1 24.01.2017 р. дав у борг ОСОБА_3 90 000 грн. безвідсотково, з терміном повернення 1 рік; про що останній написав боргову розписку, при цьому ніякого тиску на нього ніхто не здійснював.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні позов не визнали, ОСОБА_3 пояснив, що він працював продавцем у ОСОБА_1 два роки, з 2016 р. 24.01.2017 р. позивач повідомив йому, що в магазині виявлено недостачу коштів в розмірі 90 000 грн. На вказану недостачу ОСОБА_1 змусив його написати розписку, що він нібито взяв у борг кошти в сумі 90 000 грн., фізичного насильства та примусу не застосовував.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона проживала з ОСОБА_3 з 13 червня 2016 р. по січень 2017 р. На той час він працював у ОСОБА_1 продавцем, а вона експертом. 20.01.2017 р. був вихідний день, вони з ОСОБА_3 були вдома. В цей день ОСОБА_3 зателефонував ОСОБА_1 і сказав, що в магазині було проведено ревізію і виявлено недостачу грошей, так як ОСОБА_3 хворів, то не зміг в той день прийти до магазину. Після вихідних, в понеділок ОСОБА_1 звинуватив ОСОБА_3 в недостачі грошей в розмірі 90 000 грн. З 24.01.2017 р. ОСОБА_3 на роботу вже не вийшов, у нього забрали ключі від магазину, в той же день ОСОБА_3 написав розписку про отримання в борг від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 90 000 грн.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 прийшов до нього в січні 2017 р., сказав, що у нього на роботі була ревізія та виявлена недостача грошових коштів, в зв'язку з цим його роботодавець змусив написати розписку, що ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_1 90 000 грн., але вказану суму в борг він не брав, пояснив, що його змусили написати розписку, погрожуючи йому та його сім'ї.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В суді встановлено, що згідно розписки від 24.01.2017 р., ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_1 готівкові грошові кошти в сумі 90 000 грн. в термін на 365 днів (1 рік); підтвердив, що дану розписку написав особисто при повному усвідомленні своїх дій та без ніякого примусу (а.с.73).

Відповідно до копії Трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю та Додаткової угоди до Трудового договору, працівник ОСОБА_3 зобовязаний виконувати роботу продавця непродовольчих товарів, а фізична особа ОСОБА_1 зобовязується оплачувати працю працівника (а.с.50-51).

Згідно копії трудової книжки, ОСОБА_3 20.01.2014 р. прийнятий на роботу продавцем непродовольчих товарів згідно трудового договору №5 від 20.01.2014 р.; 01.02.2017 р. звільнений з роботи згідно ст.40 КЗпП України за прогули (а.с.52-54).

Відповідно до копії ухвали слідчого судді Борівського районного суду Харківської обл. від 14.02.2017 р. про проведення обшуку, слідчому СВ Борівського ВП Ізюмського ВП ГУНП в Харківській обл. надано дозвіл на проведення обшуку в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, та підвальному приміщенні, закріпленому за вказаною квартирою, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_3 в межах кримінального провадження №0000030 від 06.02.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с.55-58).

Згідно копії протоколу обшуку від 15.02.2017 р., під час обшуку квартири АДРЕСА_2, вказані в ухвалі слідчого судді Борівського районного суду Харківської обл. від 14.02.2017 р. речі - не виявлені (а.с.59-61).

Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із вимогами ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому частинами 1-3 ст.89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того, відповідно до положень ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невиконання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому, ч.1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оцінюючи договір позики суд приймає до уваги те, що за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.

Крім того, також слід зазначити, що за змістом ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р.(№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 р. (№6-50цс16).

Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 р. розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 р. за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні висновки.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів.

Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року та 2 липня 2014 року виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки.

Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, позивач ОСОБА_1 посилався як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики на розписку від 24 січня 2017 р., оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, тому оцінюючи дану боргову розписку, суд визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики.

За таких обставин, досліджуючи боргову розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобовязань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, суд не бере до уваги посилання відповідача на докази з інформацією з кримінального провадження, внесеного до ЄРДР по факту нестачі грошових коштів в магазині позивача ОСОБА_1, оскільки по недостачі ОСОБА_3 також не предявлено ніяких вимог у її виникненні.

Пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не доводять факту не отримання відповідачем в борг грошових коштів в сумі 90 000 грн. від позивача, оскільки очевидцями вказаних подій вони не були, а пояснення надавали зі слів відповідача.

При цьому, згідно із вимогами ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що відповідач взятих на себе договірних зобов?язань не виконав, позичених коштів у домовлений строк не повернув, то суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в користь позивача в сумі 900,00 грн.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 80, 81, 128, 259, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, на підставі ст.ст.509,1046-1049 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2. кв3) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІН НОМЕР_2, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_4) борг в сумі 90 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 900 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Борівський районний суд шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного тексту судового рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складено 05.11.2018 р.

Головуючий Гуляєва Г. М.