Постанова

Іменем України

08 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 524/5087/16-ц

провадження № 61-26411 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач-ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області у складі судді Андрієць Д. Д. від 07 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Кузнєцової О. Ю., Триголова В. М., від 24 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним.

Встановив:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що вона є людиною похилого віку, власних дітей не має та потребує сторонньої допомоги. ОСОБА_5 деякий час надавала їй допомогу, а тому вона мала намір залишити їй у спадок належну їй квартиру АДРЕСА_1. В2014 році позивач дізналась, що належна їй квартира на підставі договору дарування тепер належить ОСОБА_5 Позивач вказує, що вказаний договір вона не підписувала, а тому він є недійсним. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_525 листопада 2009 року.

РішеннямАвтозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 8 473,60 грн; стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не підтвердила належними та допустимими доказами правомірність своїх вимог.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції на предмет доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та направити справу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки ним порушено норми матеріального права та неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до порушення права позивача.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у січні 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду ОСОБА_5 просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_4, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

16 травня 2018 року вказану справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, чинним законодавством визначено, що договір (окрема його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статей 717, 719, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Судами установлено, що 25листопада 2009 рокуміж ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Прокопом О. Е. Вказаний договір зареєстровано в реєстрі за № 7635.Відповідно до пункту 1 договору дарування ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 30,04 кв. м, житловою площею 16,82 кв. м.В пункті 14 договору вказано, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Установлено, що спірний договір укладений та посвідчений приватним нотаріусом з дотриманням останнім, встановленого законом порядку. Тобто, процедура укладення договору, його нотаріальне посвідчення та державна реєстрація прав власності нового власника, проведена відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно висновку судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 07 квітня 2017 року, рукописний запис «ОСОБА_4» у графі «Даритель» та підпис від імені ОСОБА_4 в договорі дарування від 25листопада 2009 рокувиконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів - ОСОБА_4

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутні правові підстав для визнання недійсним договору дарування, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з мотивів визначених статтями 203, 215 ЦК України. Позивачем належними доказами не доведено, що вона помилялась або була введена в оману відповідачем ОСОБА_5 щодо правових наслідків укладення договору дарування та в момент укладення оспорюваного договору, дарувальник не усвідомлював характер та наслідки вчинюваних ним дій, як і того, що укладення такого договору відбулось під впливом тяжких для дарувальника обставин і на вкрай невигідних умовах через тяжку хворобу та не відповідало її волевиявленню.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі позивач посилається на те що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позову та безпідставно не взяли до уваги стан здоров'я позивача, похилий вік та ту обставину, що спірна квартира є її єдиним житлом. Слід зазначити, що суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки матеріалами справи та висновком судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи спростованодоводи позивача.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська