Справа № 175/1703/16-ц
Провадження № 2/175/673/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 серпня 2018 pоку Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Новік Л.М.,

за участю секретаря Варави О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Дніпропетровський райвідділ головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зобовязання не чинити перешкод у користуванні нею і визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Підгородненська міська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Дніпропетровський райвідділ головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зобовязання не чинити перешкод у користуванні нею, вселення і визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням. Під час розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона, ОСОБА_1, є власником домоволодіння №36 , яке розташоване за адресою: м. Підгородне, вул.. Чапаєва, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області і належить їй на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 11 жовтня 1989 року Підгородненською міською радою Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, виданого на підставі рішення виконкому за №167 від 20.09.1989 р., і зареєстрованому у Новомосковському бюро технічної інвентаризації на підставі запису в реєстрову книгу за №5755-32 та розташоване на земельній ділянці належній позивачці на праві власності відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 24.03.2000 р. Відповідачка ОСОБА_2 є колишньою її невісткою, так як знаходилася з 26 липня 2013 року у зареєстрованому шлюбі з її сином ОСОБА_3, який помер 21 вересня 2013 року. Після смерті сина у неї з невісткою між нею, членами її сім»ї та відповідачем стосунки значно погіршилися. Крім того, відповідачка безпідставно стала заявляти свої права по відношенню її домоволодіння. Щоб не втратити добрих стосунків вона за проханням нині померлого її сина, 15 березня 2005 року зареєструвала відповідачку за адресою: м. Підгородне, вул.. Чапаєва, 36, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. Відповідачка вчиняє незаконні дії, а саме порушує її право на вільне розпорядження та користування домоволодінням, не дозволяє їй проживати у будинку. ОСОБА_2 повністю зайняла житловий будинок і ним розпоряджається за власним розсудом. Ні вона, ні члени її сімї, а саме донька ОСОБА_4, онук ОСОБА_5 та інших не пускає до будинку, а тому вони усі вимушені жити в літній кухні, яка не пристосована для нормальних життєвих потреб. Відповідачка ніколи не була членом її родини, з нею вона ніколи не вела спільне господарство, так як ОСОБА_2 з її сином мешкали окремо. Ніякої участі в придбанні домоволодіння відповідачка не приймала. Окрім того, відповідачка після смерті її сина, постійно вчиняє скандали, зловживає спиртними напоями. Такі факти мали місце на сорок днів смерті сина, в жовтні 2013 року, в січні та лютому 2014 року і продовжують мати місце по цей день. Щоб припинити незаконні дії відповідача вона та члени її сімї вимушені були викликати працівників поліції Дніпропетровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, аби до останньої були вжиті відповідні заходи реагування. Відповідно до листів Дніпропетровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за вих.. №№ 54/ЄО-432/186 від 22.01.2016 р., 21/ЄО-1580/485 від 27.02.2016 р., їй було повідомлено, що її заяви (ЖЄО №432 від 15.01.2016 р., ЖЄО №1580 від 17.02.2016 р.) керівництвом Дніпропетровського ВП розглянуті. З гр.. ОСОБА_2 були проведені профілактичні бесіди та винесені офіційні застереження, щодо недопущення антигромадської поведінки у майбутньому. Тому спільне проживання її та членів її сім»ї разом з відповідачкою не можливе. Окрім того, вона раніше зверталася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом про виселення відповідачки та ін.. з належного їй домоволодіння, але рішенням Дніпропетровського районного суду від 18 вересня 2015 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року, їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог, так як вона із заявами відносно ОСОБА_2 до Дніпропетровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області не зверталася. На цей час докази її звернення до поліції відносно протиправних дій ОСОБА_2 нею суду надані. Вона неодноразово просила відповідачку не чинити їй перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, виписатися з будинку, але це не дало бажаних результатів, а тому вона вимушена звернутися за захистом прав та охоронюваних законом інтересів до суду.

Оскільки реєстрація відповідача у будинку чинить їй перешкоди в праві вільного користування та розпорядження ним і в добровільному порядку вона ухиляється від здійснення дій щодо зняття себе з реєстраційного обліку, тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Просить суд усунути ОСОБА_1 перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні домоволодінням №36, яке розташоване за адресою: місто: Підгородне, вул.. Чапаєва, 36, Дніпропетровського району Дніпропетровської області, шляхом виселення із нього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, без надання іншого житлового приміщення. Зобовязати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні вказаним домоволодінням і визнати ОСОБА_2 такою, яка втратила право користування житловим приміщенням у домоволодінні №36, яке розташоване за адресою: м. Підгородне, вул. Чапаєва, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. Судові витрати покласти на відповідача.

Відповідач, ОСОБА_2 не погодившись з позовними вимогами звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання права власності на майно З червня 1997 р. вона проживала з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Її дівоче (дошлюбне) - ОСОБА_6. З початку спільного життя вони вели спільне господарство та піклування одне про одного як морально, так і матеріально. 29 травня 1998 р. у них народився син - ОСОБА_7. Після народженні сина. Вони переїхали на помешкання до його матері - ОСОБА_1 у м. Підгородне, Чапаєва, 36, в якому вона була зареєстрована 17 січня 2000 р. На той момент ОСОБА_1 мешкала одна, і оскільки вже була пенсійного віку та не могла самостійно утримувати домоволодіння та запропонувала їм спільно вести господарство. Вони погодились і почали поступово здійснювати роботи по реконструкції та капітальному ремонту будинку, літньої кухні та інших будівель. Було здійснено газифікацію домоволодіння, власними силами та за допомогою найманих працівників проведено капітальний ремонт будинку, устатковано прибудинкову територію, встановлено металеву огорожу тощо. На ці роботи вони спільно з ОСОБА_3 витратили близько 150000,00 грн., але документально може підтвердити 67899,20 грн. витрат на будівельні матеріали.

ОСОБА_1 в цих витратах участі практично не приймала, оскільки отримувала мінімальну пенсію за віком, яку витрачала на свої потреби. Вони з ОСОБА_3 також самостійно оплачували комунальні послуги: електрику, газ і телефон. Оскільки перебудова помешкання ОСОБА_1 потребує значних коштів, вони з чоловіком 10 листопада 2011 року продали її житловий будинок №32 по вул. Чапаєва у м. Підгородньому Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

В результаті її спільних дій з ОСОБА_3 з перебудови домоволодіння № 36 по вул. Чапаєва у місті Підгородньому Дніпропетровського району Дніпропетровської області фактично було створено нову річ нерухоме майно. Відповідно до положень ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Як вказувалося вище, ОСОБА_3 та вона домовилися з ОСОБА_1 здійснити перебудову її домоволодіння. Згідно з вимогами п. 4 ст. 332 ЦК України, якщо вартість переробки і створеної нової речі істотно перевищує вартість матеріалу, право власності на нову річ набуває за її бажанням особа, яка здійснила таку переробку.

Після закінчення перебудови домоволодіння № 36 по вул. Чапаєва у місті Підгородньому 26 липня 2013 р. вони з ОСОБА_3 офіційно зареєстрували свій шлюб, а 21 вересня 2013 р. її чоловік раптово помер. Проте рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2015 року по справі №175/1157/14 встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, померлого 21.09.2013 року, з 15 березня 2005 року по 25 липня 2013 року.

Докази їхніх спільних з ОСОБА_3І витрат на перебудову помешкання ОСОБА_1 знаходяться у матеріалах справи №175/1157/14. Оскільки вони з покійним чоловіком понесли значні витрати на перебудову належного ОСОБА_1 домоволодіння, то вона обґрунтовано вважає, що має право претендувати на ? частину цього домоволодіння як один з членів подружжя, так і як спадкоємець ОСОБА_3 Відповідно до положень ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Просить суд визнати ? домоволодіння № 36 по вул. Чапаєва у м. Підгородньому Дніпропетровського району Дніпропетровської області спільною сумісною власністю ОСОБА_3, який помер 25.09.2013 року, та ОСОБА_2. У задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі.

До початку судового засідання представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, первісні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_8 не визнає та їх у задоволенні просить відмовити в повному обсязі.

Будучи присутнім в судовому засіданні, позивач підтримала свої позовні вимоги та пояснила, що відповідач її невістка, підтвердила, що з власної волі зареєструвала відповідачку у своєму будинку, але будинок є її власністю, вона через невістку не може вільно жити в своєму домі, підтвердила, що коли був живий її син, вона вийшла мешкати у літню кухню, а коли останній помер то невістка почала їй перешкоджати. Вони постійно сварилися, відповідачка казала, що будинок її та відремонтований на її кошти від продажу квартири, але доказів цього не надала, тому просила задовольнити її вимоги, а у зустрічному позові відмовити.

Представник позивача будучи присутнім в судовому засіданні, підтримав позовні вимоги, зазначив, що дана справа надана до суду з іншими доказами на підтвердження позовних вимог.

У відкритому судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги за первісним позовом не визнали, зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Заслухавши учасників процесу, свідка ОСОБА_9, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: вул. Чапаєва, 36, м. Підгородне Дніпровського району, Дніпропетровської області, на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 11.10.1989 року виданого виконавчим комітетом Підгороднянської міської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, зареєстроване Новомосковським бюро технічної інвентаризації 11.10.1989 року за реєстровим №5755-32.

З копії паспорту ОСОБА_2 серія АО 144006 виданого 04.09.2013 року вбачається, що з 15 березня 2005 року місце її проживання зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

З копії свідоцтва про шлюб серія І-КИ №253445 від 26.07.2013 року вбачається, що 26.07.2013 року відповідач зареєструвала шлюб з ОСОБА_3.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з 15 березня 2005 року по 25 липня 2013 року.

Отже в судовому засіданні встановлено, та не заперечувалося сторонами по справі, що ОСОБА_2 15 березня 2005 року була зареєстрована в домоволодінні №36, яке розташоване за адресою: м. Підгородне, вул. Чапаєва, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області в якості члена сім'ї позивача ОСОБА_1, яка є матір'ю ОСОБА_3.

21 вересня 2013 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ №528541 від 25.09.2013 року.

З часу смерті ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 продовжує проживати у спірному будинку.

Статтями 317, 319 ЦІК України передбачено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник житлового будинку, квартири згідно зі ст.383 ЦК України має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК України, ст.405 ЦК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до положень ст. 156 ЖКУ члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням.

Тож, у разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його сім'ї не позбавляються права користуватися житловим приміщенням. Крім того, надавши свою згоду на реєстрацію члена сім'ї у житловому приміщенні, власник приміщення тим самим визнав за таким членом (колишнім членом) своєї сім'ї право користування таким житлом. Щодо виселення колишніх членів сім»ї власника жилого приміщення, то ст. 157 ЖКУ встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖКУ. В такому випадку виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Позивач за первісним позовом на підтвердження своїх позовних вимог надала докази, що на її думу підтверджують обставини систематичного порушення ОСОБА_2 правил співжиття, у вигляді листів Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за вих. №№ 54/ЄО-432/186 від 22.01.2016 р., 21/ЄО-1580/485 від 27.02.2016 р., якими їй було повідомлено, що заяви ОСОБА_1 (ЖЄО №432 від 15.01.2016 р., ЖЄО №1580 від 17.02.2016 р.) розглянуті та з ОСОБА_2 були проведені профілактичні бесіди та винесені офіційні застереження, щодо недопущення антигромадської поведінки у майбутньому, але підтверджень того, що у результаті своїх дій її було притягнуто до адміністративної відповідальності позивачем не надано. Суд вважає, що позивачем не наведено переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, шляхом виселення, оскільки судом не встановлено фактів систематичного порушення ОСОБА_2 правил співжиття, а встановлено, що між сторонами по справі виникли неприязні взаємини, які самі по собі не можуть бути підставою для визнання особи втратившою право користування житлом, виселення. Крім того, з позовними вимогами щодо вселення її до спірного житлового будинку ОСОБА_1 не зверталася, тому, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог за первісним позовом у повному обсязі.

Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом суд виходить з наступного.

Згідно ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлений законом, іншими нормативно-правовими актами і призначена для постійного у ній проживання.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Конституція України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу.

Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Так, відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст. 61 СК обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Також, відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з ч. 1 ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до розяснення п. 19 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

П. 23 вказаної Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 3,16 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 331 ЦК України передбачено порядок набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів,що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Позивач за зустрічним позовом в обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що в результаті її спільних дій зі своїм чоловіком ОСОБА_3 з перебудови домоволодіння №36 по вул. Чапаєва в м. Підгородне фактично було створено нову річ нерухоме майно.

В матеріалах справи є Витяг з рішення виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області №253 від 17 листопада 2004 року «Про дозвіл на будівництво надвірних будов і внутрішню перебудову в житлових будинках», з якого вбачається, що ОСОБА_1 дозволено будівництво надвірних будов і внутрішню перебудову в житловому будинку по вул. Чапаєва, 36 м. Підгородне, а саме будівництво сараю, гаражу; прибудову до житлового будинку кухні, житлової кімнати; переобладнання сараю «Г» кочегарку. Отже, з даного витягу вбачається, що саме ОСОБА_1 було надано даний дозвіл, ще до спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 в даному будинку.

В ході розгляду справи не знайшло свого підтвердження посилання ОСОБА_2, що з житлового будинку по вул. Чапаєва, 36, м. Підгородне, було здійснено переобладнання, що призвело до створення нового житлового будинку.

Будь-яких доказів того, що саме ОСОБА_2 спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_3 було затрачено кошти на будівництво надвірних будов до житлового будинку, переобладнання житлового будинку, проведення ремонту в житловому будинку, суду не надано.

Щодо доказів на які, посилалася позивач за зустрічним позовом при розгляді даної справи та які знаходяться в матеріалах цивільної справи №175/1157/14-ц, а саме: ордери, квитанції, товарні і фіскальні чеки, податкові накладні, то Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року, було встановлено, що вони не підтверджують факт придбання товарів саме ОСОБА_2 або померлим ОСОБА_3, також не вбачається що вони були витрачені саме на ремонт і реконструкцію домоволодіння №36, яке розташоване за адресою: м. Підгородне, вул. Чапаєва, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, оскільки позивачем не надано жодних відповідних актів виконаних робіт, які б підтверджували їх використання на реконструкцію домоволодіння, у звязку з чим ОСОБА_2 у визнанні домоволодіння № 36, яке розташоване за адресою: м. Підгородне, вул. Чапаєва, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області спільною сумісною власністю ОСОБА_1, ОСОБА_3, померлого 21 вересня 2013 року та ОСОБА_2 відмовлено.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За такого, суд не може погодитися з твердженням позивачки за зустрічним позовом про те, що ? житлового будинку № 36, який розташований за адресою: м. Підгородне, вул. Чапаєва, Дніпровського району, Дніпропетровської області є обєктом спільної сумісної власності її з чоловіком ОСОБА_3, оскільки, по-перше, такі обставини досліджувалися при попередньому вирішенні справи за її позовом у цивільній справі №175/1157/14-ц, а також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи. Тому у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

Виходячи з вищевикладеного суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог як за первісним позовом так і за зустрічною позовною заявою.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 64, 72, 116, 156 ЖК України, ст.317, 319,331,405 ЦК України, ст.ст. 60, 70 СК України, керуючись ст. ст. 141, 206, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Дніпропетровський райвідділ головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зобовязання не чинити перешкод у користуванні нею і визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Підгородненська міська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на майно відмовити.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області може бути подано апеляційну скаргу.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Новік