Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 345/2782/16-ц

провадження № 61-19756 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчук В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Система безпеки управління»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2016 року у складі судді Мигович О. М. та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Проскурніцького П. І., Бойчука І. В., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Система безпеки управління» (далі ТОВ «Система безпеки управління»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 14 березня 2011 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Система безпеки управління» укладено договір банківського обслуговування, який складається із заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку, за умовами якого ТОВ «Система безпеки управління» встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок № 4787.

На забезпечення виконання ТОВ «Система безпеки управління» зобов'язань за кредитним договором, 27 лютого 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки.

ТОВ «Система безпеки управління» зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів та інших платежів належно не виконує, у зв'язку з чим станом на 28 липня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 29 394,35 грн, що складається з: 14 870,95 грн - заборгованість за кредитом; 7 306,50 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 749,22 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором; 1 467,68 грн -комісія за користування кредитом.

Посилаючись на наведене та відповідно до положень статей 552, 553, 610 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), позивач просив стягнути з

ОСОБА_1, як з поручителя, заборгованість за кредитним договором від 14 березня 2011 року в розмірі 29 394,35 грн.

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 29 394,35 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обгрунтовано тим, що позичальник не виконує зобов'язань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача, як з поручителя, підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 вересня

2016 року змінено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 645,13 грн, з яких: 14 870,95 грн - заборгованість за кредитом, 7 306,50 грн - заборгованість за процентами,

1 000,00 грн - пеня, 1 467,68 грн - комісія.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача, як поручителя, є законним та обгрунтованим. Застосувавши положення частини третьої статті 551 ЦК України, суд апеляційної інстанції вважав за можливе зменшити розмір пені, ураховуючи її значний розмір порівняно з сумою боргу та комісією, а також те, що відповідач є інвалідом ІІІ групи та не має самостійного заробітку.

У січні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, у якій заявник просив скасувати заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що він, як поручитель, зобов'язувався відповідати перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за зобов'язаннями ТОВ «Система безпеки управління» у розмірі 5 000,00 грн, а тому стягнення з нього заборгованості за кредитним договором по тілу кредиту у розмірі 14 870,00 грн свідчить про збільшення розміру його відповідальності та припинення поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України.

У липні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшли заперечення (відзив) ПАТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу, в яких банк вказував на те, що порукою відповідача забезпечене виконання зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі, а не частково, як зазначає ОСОБА_1 При цьому відповідно до пункту 1.1.2 договору поруки ОСОБА_1 надав згоду на збільшення зобов'язань за договором без оформлення додаткових узгоджень про такі збільшення у майбутньому. Строк позовної давності на звернення

ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду не пропущено.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

08 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 14 березня 2011 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Система безпеки управління» укладено договір банківського обслуговування, який складається із заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів банку, за умовами якого

ТОВ «Система безпеки управління» установлено кредитний ліміт на поточний рахунок № 4787.

На забезпечення виконання ТОВ «Система безпеки управління» зобов'язань за кредитним договором 27 лютого 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки.

Банк зобов'язання за кредитним договором виконав, встановивши

ТОВ «Система безпеки управління» кредитний ліміт у розмірі 15 000,00 грн, натомість ТОВ «Система безпеки управління» зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів та інших платежів належно не виконує, у зв'язку із чим станом на 28 липня 2016 року у нього виникла заборгованість у розмірі 29 394,35 грн, що складається з: 14 870,95 грн - заборгованість за кредитом; 7 306,50 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 749,22 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 1 467,68 грн - комісія за користування кредитом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За змістом частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язань боржником.

Згідно частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на поручителя відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2016 року у справі №6-3176цс15.

Пунктом 1.1 договору поруки від 27 лютого 2013 року сторони погодили, що якщо зобов'язання боржника, які забезпечені цим договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення зобов'язань в розмірі таких збільшень. Додаткові узгодження про такі збільшення з поручителем не потрібні.

Ураховуючи наведену умову договору поруки, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що посилання заявника на припинення поруки у зв'язку із збільшенням обсягу його відповідальності за зобов'язаннями

ТОВ «Система безпеки управління» за договором банківського обслуговування з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, є безпідставними.

Підставою припинення поруки є також закінчення строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пунктом 4.1 договору поруки від 27 лютого 2013 року сторони узгодили, що порука припиняється через 15 років після укладення цього договору.

Ураховуючи наведене, обгрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про необгрунтованість доводів заявника про припинення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, рішення суду першої інстанції, в його незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 січня 2017 року зупинено виконання заочного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі, виконання цих судових рішень підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2016 року в незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2016 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик