Номер справи 623/2433/17
Номер провадження 2/623/95/2018
РІШЕННЯ

іменем України

02 жовтня 2018 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Герцова О.М.

з участю: секретаря - Рзаєвої І.С.

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017 року позивач звернувся до суду із даним позовом. В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що після смерті батька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку та земельних паїв в с. Червона Поляна Барвінківського району. Позивачем було вчасно подано заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Листом від 15.09.2017 р. № 1211/02-14 виконуюча обов'язкизавідувачаБарвінківськоїдержавної нотаріальної контори Живолуп І. В. повідомила,щоОСОБА_5.зажиттясклавзаповіт, посвідчений 15 березня 2014 року Чистовим С.Ю.приватним нотаріусом Ізюмськогорайонногонотаріального округа Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2193, згідно до якого усе своє майно заповідав ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., яка також єйогодонькою.

Вважає, що вищезазначений заповіт може бути визнаний судом недійсним через те, що на час складання заповіту ОСОБА_5 не міг керувати своїми поступками

та усвідомлювати свої дії.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили суд також визнати заповіт від 15 березня 2014 року недійсним.

Відповідач гр. ОСОБА_3 та її представник - ОСОБА_4 у судовому засіданні не визнали даний позов на тій підставі , що ОСОБА_5 за життя склав заповіт, посвідчений 15 березня 2014 року усвідомлюючи при цьому значення своїх дій та міг керувати ними.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, які надані суду сторонами на обґрунтування їхніх вимог та заперечень, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 10.02.2017 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. (а.с.12)

Відповідно до заповіту посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського

районногонотаріального округа Харківської області Чистовим С.Ю. від 15 березня 2014 року ОСОБА_5 заповів своїй дочці ОСОБА_3 все своє майно, що належало йому на день смерті та на яке він мав право за законом. (а.с.14)

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 надали пояснення що ОСОБА_5 в період часу посвідчення заповіту, а саме 15 березня 2014 року не усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, так як внаслідок хвороби був байдужим до життя та періодично не пізнавав близьких.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, та ОСОБА_5 надали пояснення що ОСОБА_5 в період часу посвідчення заповіту, а саме 15 березня 2014 року погано себе почував, проте був у свідомості, розумів що відбувається навколо, цікавився життям близьких та пізнавав оточуючих, а отже усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Враховуючи суперечливі пояснення свідків, а також, що для вирішення питання про те, чи міг ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та керувати ними станом на 15 березня 2014 року, потребує спеціальних знань в області психіатрії, судом 25.01.2018 року була призначена судово-психіатрична експертиза, та 11.06.2018 року призначена комісійна судово-психіатрична експертиза.

На виконання зазначених ухвал були проведенні відповідні експертизи.

У висновку судово-психіатричного експерта №378 від 04.05.2018 року зазначено, що ОСОБА_5 за представленими даними у період часу, якому відповідає складання та посвідчення заповіту 15.03.2014 року, хронічного, стійкого психічного розладу не виявляв та відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.(а.с.134-146).Згідно висновку судово-психіатричного експерта №555 від 16.07.2018 року, встановлено, що ОСОБА_5 за представленими даними у період часу, якому відповідає складання та посвідчення заповіту 15.03.2014 року, хронічного, стійкого психічного розладу не виявляв та відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.(а.с.146-148).

Так, згідно ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. (стаття 1268 ЦК України)

Відповідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним.

У відповідності до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. (ст. 1297 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Так, згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У відповідності до ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

В розумінні ст. 202 ЦК України як заповіт, так і довіреність є односторонніми правочинами.

Згідно до ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Стаття 245 ЦК України встановлює, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Глава 6 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.2012 р. передбачає, що правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Аналогічну норму містить ст. 44 Закону України «Про нотаріат».

За змістом вищевикладених положень законодавства, заповіт і довіреність, яка передбачає право розпорядження нерухомим майном, повинні складатися в письмовій формі та бути нотаріально посвідченими. Нотаріальне посвідчення таких документів передбачає їх особисте підписання спадкодавцем/довірителем в момент нотаріального посвідченням, у відповідності до передбаченої Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України процедури.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

При цьому ст.203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що учиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

При цьому ст.52 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається.

Враховуючи все вищевикладене, оскільки за змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з того, що позивач ОСОБА_1 за допомогою належних та допустимих доказів не довела існування обставин, на яких ґрунтуються її позовні вимоги, а саме факт недійсності (нікчемності) заповіту від 15.03.2014 р., суд приходить до висновку, що заявлені нею вимоги не підлягають задоволенню у повному об'ємі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 203-206, 216, 1248, 1257, 1261, 1267, 1268, 1270, 1276 ЦК України, ст. ст. 12, 19, 42, 81, 89, 141, 263, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити в повному обсязі.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: О.М. Герцов

Повний текс рішення виготовлено 03.10.2018 року