Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 761/19004/16-ц

провадження № 61-9800св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_5,

відповідач 1 - прокуратура м. Києва,

представники відповідача 1: прокурори Стретович Маргарита Олександрівна, Гаврилюк Ольга Миколаївна, Ковальчук Тетяна Анатоліївна, Корж Олена Анатоліївна,

відповідач 2 - Державна казначейська служба України,

представник відповідача 2 - ОСОБА_6,

відповідач 3 - ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві,

представники відповідача 3: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

відповідач 4 - ліквідаційна комісія Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Макаренко І. О. від 16 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О. від 02 листопада 2017 року, касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Макаренко І. О. від 16 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О. від 02 листопада 2017 року, касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О. від 02 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі - ліквідаційна комісія ГУ МВС України в м. Києві), ліквідаційної комісії Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі - ліквідаційна комісія Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури.

Позовна заява мотивована тим, що внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, необґрунтованого обвинувачення у вчиненні ряду особливо тяжких злочинів, передбачених частиною другою статті 115, частиною другою статті 121, частиною четвертою статті 187, частиною третьою статті 289, частиною першою статті 357, частиною третьою статті 357 КК України, тривалого перебування під вартою та під домашнім арештом, тобто незаконного кримінального переслідування напротязі майже п'яти років, а саме, з 03 липня 2011 року по 13 квітня 2016 року, їй було завдано моральної шкоди.

З урахуванням викладеного та збільшених позовних вимог ОСОБА_4 просила суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання ДКС України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду 3 190 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та витрати за проведення експертно-психологічного дослідження спеціаліста у розмірі 9 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання ДКС України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду 3 190 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що унаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивача та тривалого перебування під вартою останній було завдано душевних страждань, які, зокрема, виразились у тривалому відриві матері від своїх малолітніх дітей, позбавленні можливості їх бачити, піклуватися та виховувати протягом майже трьох років, позбавлення її можливості піклуватися про свою непрацездатну матір-інваліда та непрацездатного батька, руйнуванні життєвих планів, втраті власного бізнесу, розриві соціальних зв'язків, негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію. Тому розмір моральної шкоди визначено з урахуванням його доведеності позивачем.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року апеляційні скарги заступника прокурора м. Києва, ДКС України, ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року змінено, зменшено розмір моральної шкоди, яка стягнута з Державного бюджету України шляхом списання ДКС України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду на користь ОСОБА_4 у якості відшкодування моральної шкоди з 3 19 0000 грн до 500 000 грн. У решті рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення розміру моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що враховуючи, що досудове та судове слідство стосовно позивача тривало 57 місяців 10 днів, з 04 липня 2011 року по 24 червня 2014 року ОСОБА_4 перебувала під вартою, за цей час значно погіршився стан її здоров'я та вона зазнала душевних страждань, тому з урахуванням принципів розумності та справедливості розмір моральної шкоди суд визначив у 500 000 грн. При цьому, апеляційний суд вважав, що така сума жодним чином не призводить до збагачення позивача, а є лише частковим відновленням попереднього стану, пов'язаним з тривалим кримінальним провадженням та компенсацією моральних страждань.

У листопаді 2017 року ДКС України подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з'ясували всіх фактичних обставин справи; обґрунтованих мотивів щодо наявності підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди не навели та не врахували, що визначений апеляційним судом розмір моральної шкоди у 500 000 грн призведе до економічно-необгрунтованих збитків Державного бюджету України.

У листопаді 2017 року ГУ МВС України в м. Києві подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що позивач не підпадає під перелік осіб, зазначених у статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», які мають право на відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконно засудженою позивач не була, а під вартою знаходилася виключно на підставі рішення суду; незаконність дій органів досудового слідства під час перебування позивача під слідством не доведено, унаслідок чого правових підстав для відшкодування шкоди у ОСОБА_4 не виникло. Крім того, визначений апеляційним судом розмір моральної шкоди є необґрунтовано завищеним.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги висновок експертно-психологічного дослідження спеціаліста від 22 липня 2016 року № 1818, який визначив орієнтовний розмір грошової компенсації завданих позивачу страждань у розмірі 2200 мінімальних заробітних плат. Визначений апеляційним судом розмір моральної шкоди у 500 000 грн є необґрунтованим та не покриває заподіяні позивачу моральні страждання, заподіянні тривалим кримінальним провадженням та перебуванням під вартою.

Оскільки судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 9 000 грн витрат за проведення експертно-психологічного дослідження спеціаліста, то в цій частині судом касаційної інстанції на предмет законності та обґрунтованості не переглядаються (стаття 400 ЦПК України).

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

До Верховного Суду надійшла вказана справа.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив заступника прокурора м. Києва на касаційну скаргу ОСОБА_4, у якому, посилаючись на те, що визначений апеляційним судом розмір моральної шкоди у 500 000 грн відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 03 липня 2011 року слідчим відділу Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві відносно ОСОБА_4 порушена кримінальна справа № 10-26999 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною другою статті 289 КК України.

04 липня 2011 року ОСОБА_4 затримана в порядку статті 115 КПК України 1960 року.

06 липня 2011 року постановою Шевченківського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

13 липня 2011 року СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_4 пред'явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 289 КК України.

26 вересня 2011 року СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві відносно ОСОБА_4 порушені кримінальні справи за ознаками складу злочинів, передбачених частиною другою статті 15, пунктами 6, 9, 12 частини другої статті 115, частиною четвертою статті 187, частиною третьою статті 289, частиною першою статті 357, частиною третьою статті 357 КК України.

Згідно постанови про притягнення як обвинуваченої від 27 вересня 2011 року СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_4 пред'явлено обвинувачення за ознаками складу злочинів, передбачених частиною другою статті 15, пунктами 6, 9, 12 частиною другою статті 115, частиною четвертою статті 187, частиною третьою статті 289, частиною першою статті 357, частиною третьою статті 357 КК України.

12 листопада 2011 року СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві складено обвинувальний висновок відносно ОСОБА_4 за ознаками складу злочинів, передбачених частиною другою статті 15, пунктами 6, 9, 12 частиною другою статті 115, частиною четвертою статті 187, частиною третьою статті 289, частиною першою статті 357, частиною третьою статті 357 КК України, який 15 листопада 2011 року був затверджений прокуратурою Шевченківського району м. Києва та направлено кримінальну справу № 10-26999 до Шевченківського районного суду м. Києва.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2013 року, кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 187, частиною першою статті 357, частиною третьою статті 357, частиною третьою статті 289, частиною другою статті 15, пунктами 6, 9, 12 частиною другою статті 115 КК України повернуто прокурору Шевченківського району м. Києва на додаткове розслідування.

16 січня 2014 року СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві повідомлено про підозру ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 121, частиною четвертою статті 187, частиною третьою статті 289, частиною першою статті 357, частиною третьою статті 357 КК України по кримінальному провадженню № 0000888.

17 січня 2014 року СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 за ознаками складу злочинів, передбачених частиною другою статті 121, частиною четвертою статті 187, частиною третьою статті 289, частиною першою статті 357, частиною третьою статті 357 КК України, який 17 січня 2014 року був затверджений прокуратурою Шевченківського району м. Києва та направлено кримінальне провадження № 0000888 до Шевченківського районного суду м. Києва.

24 червня 2014 року Шевченківський районний суд м. Києва змінив обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року, визнано ОСОБА_4 невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 121, частиною четвертою статті 187, частиною третьою статті 289, частиною першою статті 357 та частиною третьою статті 357 КК України, та виправдано її за частиною другою статті 121 КК України у зв'язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене нею; за частиною четвертою статті 187, частиною третьою статті 289, частиною першою статті 357 та частиною третьою статті 357 КК України - у зв'язку з недоведеністю, що в її діянні є склад цих кримінальних правопорушень.

Отже, ОСОБА_4 зазнавала незаконного кримінального переслідування з 03 липня року по 13 квітня 2016 року, а саме 4 роки 9 місяців 10 днів, з яких перебувала під вартою з 04 липня 2011 року по 24 червня 2014 року, а саме 2 роки 11 місяців 20 днів, під домашнім арештом перебувала в період з 24 червня 2014 року по 20 квітня 2015 року, а саме 9 місяців 27 днів.

Частиною першої статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року

N266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон N 266/94-ВР) визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону N 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивач незаконно перебувала під слідством і судом 4 роки 9 місяців 10 днів, що є підставою для відшкодування на її користь моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету.

Крім того, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно зі статтею 13 Закону N 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про те, що тривалість перебування ОСОБА_4 під слідством і судом складає 4 роки 9 місяців 10 днів, у зв'язку із чим позивачу було завдано моральної шкоди, розмір якої апеляційним судом визначено з урахуванням її доведеності позивачем та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості та з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15.

Доводи касаційної скарги ДКС України про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів заподіяння їй моральних страждань - безпідставні, оскільки висновки суду вказують на те, які незаконні дії щодо позивача призвели до порушення її нормальних життєвих зв'язків, що вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилання касаційної скарги ГУ МВС України в м. Києві на те, що розмір моральної шкоди ОСОБА_4 необґрунтовано завищено, а протиправності дій органів досудового слідства під час перебування позивача під слідством не доведено, унаслідок чого правових підстав для відшкодування шкоди у ОСОБА_4 не виникло - безпідставні, так як незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону N 266/94-ВР, завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі. Визначений апеляційним судом розмір шкоди не порушує положень статті 13 Закону N 266/94-ВР», яка передбачає мінімальний розмір моральної шкоди. Проте, урахувавши всі обставини конкретної справи, глибину моральних страждань, надані позивачем докази, апеляційний суд належним чином обґрунтував розмір стягнутої моральної шкоди у 500 000 грн.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду в частині стягнення на користь ОСОБА_4 у рахунок відшкодування моральної шкоди 500 000 грн без змін.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2017 року було зупинено виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року в частині стягнення на користь ОСОБА_4 у рахунок відшкодування моральної шкоди 500 000 грн підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Державної казначейської служби України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року в частині стягнення на користь ОСОБА_4 з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на відшкодування моральної шкоди 500 000 грн залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року в частині стягнення на користь ОСОБА_4 з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на відшкодування моральної шкоди 500 000 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило