Постанова

Іменем України

27 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 688/722/14-ц

провадження № 61-24778св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, Державна реєстраційна служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 28 березня 2017 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Грох Л. М., Гринчука Р. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього, виселення із предмета іпотеки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк надав, а ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 24 800,00 дол США, зі сплатою за користування кредитом 14 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення до 24 квітня 2018 року.

27 жовтня 2009 року з метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки № 84334, за умовами якого остання передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»).

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 25 квітня 2008 року № 0 та договором іпотеки від 25 квітня 2008 року № 84344 на користь ПАТ «Дельта Банк». У зв'язку з чим усі права кредитора за вказаним договорами належать ПАТ «Дельта Банк».

ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку із чим утворилася заборгованість у розмірі 49 090,80 дол США, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 22 листопада 2013 року еквівалентно 392 382,76 грн, із яких 23 855,11 дол США ? заборгованість за кредитом, 25 235,69 дол США ? заборгованість за процентами за користування кредитом.

Враховуючи наведене, позивач просив у рахунок виконання основного зобов'язання за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на нього, припинити право власності відповідача на предмет іпотеки, виселити її та всіх мешканців, які проживають і зареєстровані у квартирі, яка є предметом іпотеки, витребувати у відповідача та передати ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт та правовстановлюючі документи на предмет іпотеки та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 квітня 2014 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно. Виселено ОСОБА_4 із квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, зазначив, що із урахуванням положень статей 525, 526, 589, 590 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 33 Закону України «Про іпотеку», вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на неї, підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість.

Враховуючи, що відповідач не виконала вимог про звільнення квартири, що є предметом іпотеки, у зв'язку із зверненням стягнення на неї, вимоги позову про її виселення підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 квітня 2014 року у частині виселення ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про виселення із квартири АДРЕСА_1. Врешті рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що законні підстави для виселення ОСОБА_4 із квартири, яка є предметом іпотеки, без надання їй іншого постійного житла відсутні, оскільки в іпотеку передано квартиру, придбану не за рахунок отриманих кредитних коштів, а у ОСОБА_4 відсутнє інше постійно житло.

У травні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 28 березня 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило суд скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що висновки судів у частині виселення відповідача із квартири АДРЕСА_1, не відповідають фактичним обставинам справи та категорично не узгоджуються із чинними нормами матеріального права. Заявник вважає, що судами помилково застосовано статтю 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), яка не підлягала застосуванню до оспорюваних правовідносин, та не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме стаття 40 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 05 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк надав, а ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 24 800,00 дол США, із сплатою за користування кредитом 14 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення до 24 квітня 2018 року.

27 жовтня 2009 року з метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № 84334, за умовами якого остання передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру № 70, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»).

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 25 квітня 2008 року № 0 та договором іпотеки від 25 квітня 2008 року № 84344 на користь ПАТ «Дельта Банк».

ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку із чим утворилася заборгованість у розмірі 49 090,80 дол США, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 22 листопада 2013 року еквівалентно 392 382,76 грн, із яких 23 855,11 дол США ? заборгованість за кредитом, 25 235,69 дол США ? заборгованість за процентами за користування кредитом.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, ? це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», у частинах першій, другій якої передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Таким чином, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши на підставі наявних у справі доказів, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок кредиту, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_4 із квартири, яка є предметом іпотеки, без надання їй іншого постійного житла.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги, про що свідчить зміст оскаржуваного судового рішення, внаслідок чого постановив законне й обґрунтоване рішення про відмову у виселенні відповідача із квартири, яка є предметом іпотеки.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції при вирішенні вимог про виселення відповідача із квартири, яка є предметом іпотеки, та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права при ухваленні рішення у цій частині.

Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права у частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому Верховний Суд не переглядає рішення суду апеляційної інстанції у цій частині.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій ? без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик