Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 226/1362/16-ц

провадження № 61-23445св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Димитровського міського суду Донецької області, у складі судді Редько Ж. Є., від 16 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області, у складі колегії суддів: Агєєва О. В., Краснощокової Н. С., Новікової Г. В., від 15 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 15 квітня 2013 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ПАТ ВТБ Банк») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № R7В, згідно якого відповідачу надано кредитні кошти у сумі 151 830, 00 грн строком до 15 квітня 2018 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16, 49 % на рік. 22 червня 2015 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «ВТБ Банк» був укладений договір відступлення прав вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 220615нв, згідно якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло права нового кредитора до відповідача за вказаним кредитним договором. Починаючи з 19 червня 2014 року, відповідач не виконує свої кредитні зобов'язання відповідно до умов договору, у зв'язку із чим станом на 13 липня 2016 року заборгованість за кредитом склала 128 525, 13 грн, за процентами - 27 337, 74 грн, всього 155 862, 87 грн, 3 % річних від простроченої суми - 9 673, 66 грн, інфляційні збитки - 107 040, 11 грн, а всього 272 576, 64 грн.

Із урахуванням зазначеного, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просило позов задовольнити, стягнути із відповідача на свою користь вказану суму заборгованості.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 16 грудня 2016 року позов ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором № R7В від 15 квітня 2013 року, а саме: за кредитом у сумі 128 525, 13 грн, за відсотками за користування кредитом у сумі 27 337, 74 грн, за інфляційними збитками у сумі 107 040, 11 грн, 3 % річних у сумі 9 673, 66 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено наявність договірних правовідносин між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2, які склалися на підставі укладеного кредитного договору № R7В, що також підтверджується судовим рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 01 червня 2016 року у справі № 226/216/16-ц. У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору у відповідача утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», право вимоги у якого виникло на підставі укладеного 22 червня 2015 року договору відступлення прав вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 220615нв.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Димитровського міського суду Донецької області від 16 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що відповідачем не спростовано встановлений судом першої інстанції факт існування кредитних правовідносин між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2, наявності заборгованості за кредитним договором у зв'язку із його неналежним виконанням.

У березні 2017 року ОСОБА_2 направив до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасуватирішення Димитровського міського суду Донецької області від 16 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 15 лютого 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення. Позивачем не було надано оригіналів документів (кредитного договору, заяви відповідача про видачу кредитних коштів), на підставі яких позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором, а прийняті судом документи не є належними доказами. Відповідач неодноразово посилався на необхідність надання у судові засідання оригіналів документів кредитної справи, однак такі відповідачем надано суду не було. Судами безпідставно не застосовано до даних правовідносин положення частини другої статті 517 ЦК України, якою гарантовано право боржника не виконувати зобов'язання на користь нового кредитора до моменту надання доказів переходу права вимоги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» направило заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2, які мотивовані тим, що оскаржені відповідачем судові рішення є законними та обґрунтованими, прийнятими на підставі належно оцінених доказів із додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року справу за позовом ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що 15 квітня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № R7B, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 151 830, 00 грн зі строком повернення кредитних коштів до 15 квітня 2018 року із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 16, 49 % річних (а.с. 4-8).

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 13 липня 2016 року становила 272 576, 64 грн.

22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 220615нв (далі - договір) (а.с. 13-15).

Згідно пункту 3.1.3 договору право вимоги переходить до нового кредитора з моменту зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитору.

Відповідно до пункту 5.2 договору сторони підписали акт приймання-передачі документації (додаток № 2), який містить інформацію щодо кредитного договору, боржника, суму заборгованості.

На підтвердження зазначених обставин позивачем надано до позовної заяви копію кредитного договору від 15 квітня 2013 року № R7B, копію договору про відступлення права вимоги від 22 червня 2015, копію акту приймання-передачі документації, копію заяви ОСОБА_2 від 15 квітня 2013 року про видачу кредиту в сумі 151 830 грн. на придбання автомобіля, копію заяви ОСОБА_2 від 15 квітня 2013 року на видачу/перерахування кредитних коштів, копію паспортних даних відповідача (а. с. 4-17; 56-76), які прошиті, пронумеровані та скріплені підписом та печаткою директора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» ОСОБА_4

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною першою статті 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності позивачем виникнення та існування правовідносин між ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем на підставі кредитного договору від 15 квітня 2013 року № R7В.

Відповідач не спростував наданих позивачем доказів.

Факт укладення кредитного договору № R7В від 15 квітня 2013 року встановлено рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 01 червня 2016 року у цивільній справі № 226/216/16-ц, що набрало законної сили, за позовом ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про звернення стягнення на предмет застави, що належить відповідачу ОСОБА_2, що в силу положень статті 61 ЦПК України, від 2004 року, не підлягає доказуванню.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що відповідно до договору застави № R7В-Z1 від 15 квітня 2013 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2, відповідачем передано банку у заставу для забезпечення виконання у повному обсязі своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків за його користуванням, комісій, пені, збитків та будь-яких інших платежів, розмір, строк/термін та умови сплати і повернення яких встановлюється кредитним договором № R7В від 15 квітня 2013 року, транспортний засіб: автомобіль марки Нyundai, модель Elantra, тип легковий седан, 2013 року випуску, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 не заперечував дані, які містяться у розрахунку заборгованості і свідчать про те, що він на протязі травня 2013 року - червня 2014 року здійснював платежі на користь ПАТ «ВТБ Банк» на виконання умов кредитного договору № R7В від 15 квітня 2013 року, тобто вчинив дії, які свідчать про укладення кредитного договору.

Судами надано належну оцінку переходу права вимоги від ПАТ «ВТБ Банк» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі укладеного 22 червня 2015 року договору відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 220615нв. Платіжним дорученням від 22 червня 2015 року № 2183 ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» у відповідності до вимог пункту 4.1 договору було перераховано на рахунок ПАТ «ВТБ Банк» 2 231 409, 27 грн (а. с. 112).

Відповідач на підтвердження своїх заперечень не надав суду належних доказів, які б спростували вищевказані обставини і факти.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин нормиматеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача, оцінивши у сукупності докази, які підтверджують існування кредитних правовідносин між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2, зокрема врахували обставини, які встановлені судовим рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 01 червня 2016 року у справі № 226/216/16-ц.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 16 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк