Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 168/690/16-ц

провадження № 61-15175св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Старовижівська центральна районна лікарня,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 01 грудня 2016 року у складі судді Кошелюк Л. О. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Грушицького А. І., Лівандовської-Кочури Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Старовижівської центральної районної лікарні про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що з 01 вересня 2008 року працював у Старовижівській центральній районній лікарні на посаді економіста інформаційно-аналітичного відділу (далі - ІАВ). Наказом відповідача від 01 вересня 2014 року переведений на 0,5 цієї посади та 0,5 посади начальника штабу цивільної оборони за сумісництвом. Наказом від 18 січня 2016 року його переведено на 0,5 посади економіста ІАВ за основним місцем роботи і 0,5 посади фахівця з питань цивільного захисту за сумісництвом.

Наказом Старовижівської центральної районної лікарні від 18 жовтня 2016 року № 194-ос його звільнено з роботи за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає звільнення незаконним та просить поновити його на посадах економіста ІАВ та фахівця з питань цивільного захисту Старовижівської центральної районної лікарні та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 жовтня 2016 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 01 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів поважності причин відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочих днів 13, 17 та 18 жовтня 2016 року, а тому при його звільненні відповідачем не порушено вимоги трудового законодавства.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 18 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що зі сторони позивача мав місце факт порушення трудової дисципліни, а саме його відсутність на роботі протягом робочого часу без поважних причин, що відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є підставою для розірвання трудового договору.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 та його представник - ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 18 січня 2017 року, в яких просять скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційних скаргах заявники вказують на те, що позивача звільнено з займаної ним посади з порушенням вимог трудового законодавства, суди не надали оцінку доказам поважності невиходу останнього на роботу 13 жовтня 2016 року, при цьому взяли до уваги докази, надані відповідачем на підтвердження своїх заперечень, які викликають сумнів щодо їхньої достовірності. Відповідачем порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, від позивача не витребувано письмових пояснень щодо відсутності на робочому місці, не проведено повного розрахунку в день звільнення останнього з роботи. Акт про відмову в отриманні копії наказу від 21 жовтня 2016 року не відповідає дійсним обставинам справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційні скарги.

У травні 2017 року Старовижівська центральна районна лікарня подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційні скарги.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг та заперечення на них, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що з 01 вересня 2008 року ОСОБА_4 працював у Старовижівській центральній районній лікарні на посаді економіста ІАВ. Наказом Старовижівської центральної районної лікарні від 01 вересня 2014 року позивач переведений на 0,5 цієї посади та 0,5 посади начальника штабу цивільної оборони за сумісництвом. Наказом відповідача від 18 січня 2016 року ОСОБА_4 переведено на 0,5 посади економіста ІАВ за основним місцем роботи і 0,5 посади фахівця з питань цивільного захисту за сумісництвом.

Наказом Старовижівської центральної районної лікарні від 18 жовтня 2016 року № 194-ос позивача звільнено з роботи за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Підставою звільнення є акти від 12, 13 та 17 жовтня 2016 року, якими встановлений факт відсутності на роботі без поважних причин ОСОБА_4 у зазначені дні, а також лист голови профспілкового комітету та службова записка заступника головного лікаря з медичної частини.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни.

Позивач не заперечував факт своєї відсутності на роботі 13, 17 та 18 жовтня 2016 року, однак зазначив, що його відсутність пов'язана із поважними причинами, оскільки 13 жовтня 2016 року він здійснював догляд за хворими дітьми, а також сам нездужав, на підтвердження цього надав довідку зі школи про відсутність дітей, а 17 і 18 жовтня 2016 року він перебував у місті Львові через прорив водопроводу в квартирі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року), встановивши відсутність позивача на роботі без поважних причин, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності на роботі протягом 13, 17 та 18 жовтня 2016 року

Доводи касаційних скарг про те, що позивача звільнено із займаної ним посади з порушенням вимог трудового законодавства, не приймаються до уваги, оскільки відповідачем, як роботодавцем доведено відсутність позивача на робочому місці без поважних причин більше трьох годин, що є підставою для звільнення за прогул.

Інші доводи касаційних скарг не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик