печерський районний суд міста києва
Справа № 296/6124/18-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Ясеновенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 15 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої банк надав відповідачеві кредит у розмірі 7448,35 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 15 грудня 2017 року у справі № 296/7738/17 задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнуто на його користь з позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 15 грудня 2016 року в сумі 8 604,06 грн.

Позивач вказує на те, що в період з 31 січня 2018 року по 21 червня 2018 року з її карткового рахунку списано 11 100,10 грн., що не відповідає рішенню суду від 15 грудня 2017 року, а тому позивач просить суд зобов`язати відповідача виконувати зазначене рішення, зобов`язавши останнього списати з карткового рахунку борг згідно рішення суду, а 2 496,04 грн. повернути позивачу, а також стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Сторони будучи повідомленими належним чином в судове засідання не з`явилися, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи по суті, а тому суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

15 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої банк надав відповідачеві кредит у розмірі 7448,35 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 15 грудня 2017 року у справі № 296/7738/17 задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнуто на його користь з позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 15 грудня 2016 року в сумі 8 604,06 грн.

Позивач вказує на те, що в період з 31 січня 2018 року по 21 червня 2018 року з її карткового рахунку списано 11 100,10 грн., що не відповідає рішенню суду від 15 грудня 2017 року, а тому позивач просить суд зобов`язати відповідача виконувати зазначене рішення, зобов`язавши останнього списати з карткового рахунку борг згідно рішення суду, а 2 496,04 грн. повернути позивачу, а також стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно заяви від 15 грудня 2016 року ОСОБА_1 особистим підписом підтвердила своє ознайомлення з Умовами надання споживчого кредиту та надала згоду на те, що дана заява разом з запропонованими банком Умовами і тарифами складає кредитний договір.

Згідно п. 2.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам Позичальник доручає Банку, без додаткового узгодження, здійснювати списання та перерахування кредитних коштів з кредитного рахунку на користь Банку на рахунки, зазначені у Заяві (а.с.7).

Згідно п. 3.2.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам Позичальник доручає Банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті Кредиту, або у валюті, відмінної від валюти Кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у Кредит, у межах сум, які підлягають сплаті Банку за Заявою та цими Умовами, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунку), грошові кошти, що йому надходять виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з ч. 1 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Частинами 1 та 2 ст. 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до ст. 26.1 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні платник при укладенні договорів з банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Таким чином, положеннями закону і умовами договору прямо передбачено право кредитора на списання грошових коштів з рахунку боржника за наявності кредитної заборгованості.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про відсутність порушення закону з боку відповідача при списанні коштів позивача з його карткового рахунку, а тому відсутності підстав для задоволення вимог позивача, оскільки мало місце саме договірне списання коштів, при цьому, наявність відповідного рішення суду про списання цих коштів або про їх стягнення з боржника на користь кредитора не передбачено.

Стосовно вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями ст.ст. 627, 628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однією з необхідних умов цивільно-правової відповідальності є наявність безпосереднього причинного зв`язку між протиправною поведінкою правопорушника і збитками потерпілої сторони.

Для притягнення особи до цивільно-правової відповідальності потрібен склад правопорушення, що складається з чотирьох елементів (протиправність, шкода, причинний зв`язок, вина).

За відсутності хоч би одного з цих елементів (крім випадків безвинної відповідальності) цивільна відповідальність не настає.

Так, за ст.ст. 1166, 1167 ЦК України:

- майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала

- моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Отже, при вирішенні спору суд враховує, що відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Принципами судового доказування є обов`язковість доказування (оскільки всі обставини справи підлягають доказуванню, за винятком тих, які не підлягають доказуванню в силу закону); належність доказів; допустимість доказів; вільна оцінка доказів.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказує на те, що списуючи кошти з її карткового рахунку відповідач порушив права споживача, позбавивши позивача та її дитину можливостей повноцінно жити, що завдало їй моральних, психологічних, фізичних страждань та спричинило погіршення здоров`я, змінивши звичний спосіб її життя.

Поряд із цим, доводи позивача щодо спричинення їй моральної шкоди у визначеному розмірі, завданої надмірним списанням коштів з її карткового рахунку не можуть бути прийняті судом, з огляду на відсутність всіх складових елементів цивільно-правової відповідальності, адже позивачем не доведеного належними та допустимим доказами причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною позивачу шкодою у спірний період.

Перевіряючи обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку про їх недоведеність.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 77-81, 141, 142, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду міста Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 вересня 2021 року.

Суддя В. А. Писанець