Справа № 497/237/18
Провадження № 2/497/265/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2018 року Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Раца В.А.

секретаря Божевої І.Д.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні загального позовного провадження в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2018 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_5, звернулися до суду з цим позовом та просять постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача на їх користь суму спричиненої ним нестачі у розмірі 327 981,80 грн. та судові витрати понесені у звязку із звернення з цім позовом. Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони є субєктами підприємницької діяльності та займаються реалізацією будівельних матеріалів у контейнері, розташованому у с.Кубей вул.Кутузова,11. Згідно трудових договорів від 1 вересня 2011 року, укладених між відповідачем та позивачами, ОСОБА_3 працював у них продавцем з 1 вересня 2011 року до 31 березня 2015 року. В березні 2015 року в магазині, де працював ОСОБА_3, позивачами була проведена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей, в результаті якої виявлена нестача в сумі 297 789,27 грн. На момент інвентаризації відповідач не заперечував проти факту недостачі, тому написав розписку, про те, що він начебто позичив в нього суму, яка розміром співпадає з розміром недостачі. Позивачами також був замовлений аудиторський звіт незалежної аудиторської фірми ПП «АФ «Аудит Експрес», за результатами якої загальна сума заборгованості за період з 25.03.2011 року по 30.03.2015 року, склала 327 981,80 грн., зазначену суму відповідач не бажає добровільно сплатити, тому позивачі вимушені звернутися до суду з цім позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, яка діє на підставі витягу з угоди від 08.02.2018 року та ордеру серії ОД № 343054 (а.с.24-25), позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_5 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності (а.с.40), в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, в задоволенні позову просили відмовити, з підстав зазначених у відзиві. Відзив мотивують тим, що розписки на які посилаються позивачі, за своєю правовою природою не мають ніякого відношення до недостачі оскільки, розписки є документом похідним від договору позики та не містять будь-якого застереження щодо фіксування певних фактів, крім боргових зобовязань, відсутність яких у звязку з їх безгрошовістю було встановлено судом під час розгляду справи № 497/1779/15-ц. Твердження позивачів, про те що ними було проведено інвентаризацію не може бути узяте судом до уваги, так як позивачами не було додержано порядку проведення інвентаризації, передбаченого Наказом міністерства фінансів № 879 від 02.09.2014 року. Також представник відповідача стверджує, що з ОСОБА_3 не укладалось передбаченого ст.135-1 КЗпП договору про повну матеріальну відповідальність. Окрім цього позивачі втратили право на звернення до суду із заявленими вимогами оскільки ст.233 КЗпП зазначено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної шкоди.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку щодо позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом ОСОБА_3 з 01 вересня 2011 року по 31 березня 2015 року працював реалізатором у фізичних осіб підприємців ОСОБА_1 і ОСОБА_5, що підтверджується трудовими договорами від 12.04.2011 року (а.с.13) і від 01.09.2011 року (а.с.14), а також рішенням Болградського районного суду Одеської області від 28.12.2015 року, яке набрало законної сили (а.с.18-20).

В березні 2015 року в магазинах, де працював позивач, була проведена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей, в результаті якої виявлена недостача в сумі 297789,27 грн.

Пізніше позивачами було замовлено аудиторську перевірку, за результатами якої загальна сума заборгованості найманого працівника ОСОБА_3 за товар який був відвантажений продавцем СПД ОСОБА_1 за період з 25.03.201 року по 30.03.2015 року складає 327 981,80 грн., що відображено у документах СПД ОСОБА_1, що підтверджується аудиторським звітом незалежного аудитора вих. № 06103 від 31 березня 2017 року (а.с.21-23).

Відповідно до п. 12 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2000 року № 419 «Про затвердження порядку подання фінансової звітності», п.п. «г» п. 3 по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 11 серпня 1994 року № 69, п. 1.4 глави1розділу Х Постанови правління НБУ від 20 грудня 2005 року № 480 «Про затвердження інструкції з бухгалтерського обліку основних засобів і нематеріальних активів банків України», передбачається обов'язкове проведення інвентаризації у разі встановлення фактів крадіжок або зловживань, псування цінностей (на день установлення таких фактів), однак доказів проведення такої інвентаризації позивачами не надано.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1997 року «Про практику розглядами судами цивільних справ про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ст. 130 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29.12.1992 року, за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності, однак доказів укладення такого договору з ОСОБА_3 позивачами не надано.

Обовязковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями130,135-3,137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. Отже, відсутність підстав чи однієї з обовязкових умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

З витребуваного судом кримінального провадження № 000027 від 13.01.2016 року за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України вбачається, що постановою слідчого СВ Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області було закрито провадження по цій справі у звязку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України та встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склалися цивільно-правової відносини.

За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обовязків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває у трудових відносинах.

Пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 визначає, що судам необхідно перевіряти чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України визначено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Отже, у даному випадку, враховуючи обставини справи, застосовується спеціальна позовна давність, строк якої становить один рік.

Нестачу позивачами було виявлено ще у березні 2015 року, але з позовною заявою позивачі звернулися лише 08.02.2018 року, тобто, в березні 2016 року сплинув річний строк позовної давності.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів звертається увага, що встановлені ст.228 та ст.233 КЗпП України строки зверненні до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП, суд може поновити ці строки.

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, суд зобов'язаний застосувати позовну давність лише за заявою сторони у спорі, причому така заява має бути подана до винесення судового рішення. Представник відповідача заявив про застосування позовної давності до виниклих правовідносин та просив відмовити з цих підстав у позові.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, оскільки пропущено строк позовної давності, а саме річний строк пред'явлення вимог до відповідача, тому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми спричиненої нестачі у розмірі 327 981,80 грн. слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати на відповідача не покладаються.

На підставі викладеного та керуючись ст. 130, 134, 135-1, 233 КЗпП України, ст. 12, 81, 141, 258, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення суми- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 12.10.2018 року.

Суддя В.А. Раца