Справа №539/3782/18
Провадження 6/539/91/2018
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2018 року м. Лубни

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Алтухової О.С.,

за участю секретаря Гусак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Лубенського міськрайонного суду подання державного виконавця Лубенського міжрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника громадянки ОСОБА_1, без вилучення паспортного документа, -

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець звернувся до суду із вказаним поданням, в якому просив:

- тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, , РНОКПП НОМЕР_1, яка проживає за адресою: 1 провулок Степової, буд. 33, м. Лубни Полтавської області, до виконання зобовязань, покладених на неї виконавчим листом №816/1421/13-а, виданим 24.05.2013 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Управління Пенсійного фонду в м. Лубни та Лубенському районі боргу в розмірі 6706,50 грн, який залишився не погашеним у розмірі 5482,17 грн.

В обгрунтування своїх вимог вказав, що на сьогоднішній день ОСОБА_1 рішення суду не виконано, будь-яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що і є підставою для застосування до неї заходів примусового характеру.

Державний виконавець у судове засідання не зявився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України, ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Дослідивши додані до подання матеріали суд вважає подання таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом всатновлено, що 17.06.2016 року постановою державного виконавця Лубенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №816/1421/13-а, виданого 24.05.2013 року Полтавським окружним адміністративним судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Управління Пенсійного фонду в м. Лубнах та Лубенському районі боргу в розмірі 6706,50 грн, залишок за яким становить 5482,17 грн.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України передбачене статтею 441 ЦПК Українив новій редакції, тоді як державний виконавець, мотивуючи своє подання, посилається на ст. 377-1ЦПК Україниу попередній редакції.

Так, згідностатті 441 ЦПК України: тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Відповідно до ч. 1, п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»в редакції від 07 березня 2018 року, виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Під час здійснення виконавчого провадження виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Так, у своєму поданні державний виконавець зазначає, що ним в ході здійснення виконавчого провадження було встановлено, що, згідно інформаційної довідки ДФС України, інформація про рахунки відкриті у банківських та фінансових установах відсутня; згідно інформаційної довідки Пенсійного фонду України, боржник пенсію не отримує; згідно інформаційної довідки ГУ Дердпродспоживслужби у Полтавській області, транспортні засоби за боржником не зареєстровані.

Однак, на підтвердження здійснення державним виконавцем в рамках виконавчого провадження відповідних дій, спрямованих на встановлення майнового стану боржника, та отримання відповідної інформації до подання не додано жодних доказів, що позбавляє суд можливості встановити факт їх вчинення, а тому відповідні доводи державного виконавця не можуть бути взяті судом до уваги.

Крім цього, в матеріалах справи міститься копія виклику ОСОБА_1 до державного виконавця, яку як стверджує державний виконавець було направлено боржнику, але докази її надіслання відсутні.

Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що державним виконавцем не доведено факту здійснення ним відповідного обсягу виконавчих дій, безрезультатність яких була б підставою для обрання боржнику одного з найсуворіших примусових заходів у вигляді обмеження у праві виїзду за кордон, та про необгрунтованість і недоведеність подання державного виконавця, його безпідставність.

Згідно зі ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року зі змінами та доповненнями регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

За п. 5 ст. 6 вказаного Закону, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

З аналізу даних норм слідує, що підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду боржника є ухилення його від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, а сама по собі заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов'язана з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Водночас, поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

В сенсі положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України, тягар доказування наявності умислу та обставин, наведених на підставу вимог подання, покладається у даному випадку на державного виконавця, який звертається до суду.

Проте, жодного доказу на доведення умисного ухилення боржника від виконання рішення суду державним виконавцем не надано. Так, відсутні будь-які докази того, що боржник взагалі обізнаний про відкриття виконавчого провадження, а отже, й про обовязок з виконання зобовязань за судовим рішенням.

Доказів направлення за місцем мешкання (реєстрації) боржника, постанови про відкриття виконавчого провадження, суду також надано не було.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відсутність у боржника джерел доходу чи майна, за рахунок якого було б можливо задовольнити вимоги стягувача за виконавчим листом, а також не проживання боржника за місцем реєстрації не свідчить про його переховування від державного виконавця та свідоме ухилення від виконання встановленого судовим рішенням зобов'язання.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ також застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у звязку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, ЄСПЛ не погодився з владою РФ з питання додержання в результаті накладення обмеження на право заявника залишати свою країну принципу, згідно якого таке обмеження має бути необхідним в демократичному суспільстві в контексті п.3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції. Європейський Суд вказав, що необхідність додержання цього принципу закладена і в національному законодавстві, яке не передбачає автоматичного накладення таких обмежень.

Таким чином, на переконання суду, державним виконавцем не доведено факту вчинення ним всіх необхідних та можливих дій щодо спонукання боржника до виконання судового рішення, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що боржник, будучи обізнаним про наявність в нього зобовязань за судовим рішенням, маючи змогу виконати його, свідомо не виконує зобов'язання без будь-яких поважних причин.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що дане подання є необґрунтованим, наявність достатніх правових підстав для обмеження у праві виїзду за межі України є недоведеною, а отже, з метою недопущення порушення гарантованих Конституцієюсвободи пересування та права на вільний вибір місця проживання, вважає необхідним відмовити в його задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.76-81,260,261,263,441 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання державного виконавця Лубенського міжрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника громадянки ОСОБА_1, без вилучення паспортного документа відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Полтавської області або через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.С. Алтухова