Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.10.2018 Справа №607/2700/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі:

головуючого Дзюбича В.Л.

за участю секретаря Зубко О.Я.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник», третя особа профспілковий комітет Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, грошової компенсації за невикористані дні відпустки та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник», третя особа- профспілковий комітет Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник», у якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просить: визнати незаконним та скасувати наказ TOB «Домобудівник» №16/06/7-1 від 14 червня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1С.» та поновити його на посаді підсобного працівника господарської бригади TOB «Домобудівник»; стягнути з TOB «Домобудівник» на його користь невиплачену заробітну плату за період з 01.10.2015 року по 31.05.2016 року в сумі 11137,00 грн., грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 1127 грн. та 16871,12 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 15.06.2016 року по 25.10.2017 року, а також 230400,00 грн. відшкодування завданої моральної шкоди, а всього із врахуванням 3% індексації -260409,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що з 11.08.1981 року він працював в TOB «Домобудівник» та станом на 17.06.2015 року обіймав посаду підсобного працівника у господарській бригаді. 17.06.2015 року відбулось рейдерське захоплення ТОВ «Домобудівник» і працівників вигнали з території товариства по вул. Лозовецька,13 у м. Тернополі. Наказом ТОВ «Домобудівник» №10/15-12 від 30.10.2015 року на підприємстві було оголошено простій та повідомлено про те, що працівники товариства будуть деякий час перебувати у відпустці. Незважаючи на це, він продовжував працювати та виходив на роботу за адресою м. Тернопіль, вул. Лозовецька, 13, де замітав територію біля адмінкорпусу, косив траву, обрізав кущі, приносив прибиральницям воду. 05.11.2015 року із ТОВ «Домобудівник» невідомими особами було викрадено усю документацію та трудові книжки працівників. Наприкінці 2016 року він разом із іншими працівниками товариства звертався до обласної профспілки з метою прояснити ситуацію, і з відповіді на вказане звернення він дізнався про те, що він звільнений з роботи ще 14.06.2016 року за прогул без поважних причин. Вказав, що копію наказу про звільнення йому вручено не було та не видано трудової книжки із записом про звільнення, а також не проведено остаточний розрахунок при звільненні. Зазначив, що у день звільнення він перебував на робочому місці, що підтверджено табелями обліку робочого часу за період з листопада 2015 року по травень 2016 року, складеними начальником відділу кадрів ТОВ «Домобудівник» ОСОБА_4 та інженером ОСОБА_5 Також вказав, що всупереч вимог ч.1 ст.43 КЗпП України, відповідач не звертався до профспілкової організації, що створена та діє у товаристві із відповідним клопотанням про надання згоди на його звільнення, хоча він є членом вказаної профспілкової організації. Вважає, що TOB «Домобудівник» звільнив його незаконно, з порушенням порядку, встановленого статтями 147, 149 КЗпП України, не вручив копії наказу про звільнення, не видав трудової книжки та не виплатив йому всіх належних при звільненні сум, зокрема заробітної плати за період з 01.10.2015 року по 31.05.2016 року, компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, що стало причиною звернення до суду з даним позовом. Також просить стягнути з відповідача на його користь 230400,00 грн. в якості грошового відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, втратою роботи, що спричинило порушення нормальних життєвих зв»язків, дискомфорт, відчуття душевного болю та моральні страждання.

Відповідач подав письмові заперечення та відзив на позов. Вказав, що причиною звільнення ОСОБА_1 стала його відсутність на роботі 07.06.2016 року в період із 09 год. 00 хв. до 17 год. 30 хв. без поважних причин, про що складено відповідний акт №19/5-16 про відсутність працівника на робочому місці. З метою доведення до відому керівництва та вжиття відповідних заходів реагування 06.05.2016 року була складена доповідна записка №19-16 від 07.06.2016 року про відсутність ОСОБА_1 на роботі протягом цілого робочого дня. На виконання вимог ст. 149 КЗпП України 08.06.2016 року товариством надіслано ОСОБА_1 лист №16/6-1 із вимогою зявитись 13.06.2016 року в TOB «Домобудівник» за адресою Тернопіль, вул. М. Кривоноса, 2-б для надання пояснень щодо поважності причин відсутності на роботі, в тому числі 07.06.2016 року, оскільки позивач був відсутній на роботі і в інші дні. Позивач на вказаний лист жодним чином не відреагував, в TOB «Домобудівник» не зявився, будь-яких пояснень щодо причин відсутності на робочому місці не надав. У відповідності до п.4 ст.40 КЗпП України ОСОБА_1 було звільнено згідно наказу №16/06/7-1 від 14.06.2016 року. На виконання вимог ст.ст.47, 116 КЗпП України, позивачу було направлено лист №16/6-10/1 від 14.06.2016 року, в якому запропоновано зявитись в TOB «Домобудівник» для одержання трудової книжки та проведення повного розрахунку, який залишився без реагування. Запис про звільнення у трудовій книжці позивача не міг бути зроблений з незалежних від відповідача причин, оскільки трудові книжки працівників були вилучені ГУНП в Тернопільській області на виконання ухвали слідчого судді від 20.11.2015 року. Враховуючи те, що ОСОБА_1 на роботі не зявлявся, покладені на нього посадові обовязки не виконував, у TOB «Домобудівник» були відсутні підстави для нарахування та виплати йому заробітної плати. Зазначив, що в період з 01.10.2015 року в ТОВ «Домобудівник» оголошувався виробничий простій, про що було доведено до відома позивача та повідомлено про те, що він не повинен виходити на роботу до завершення простою. Даний факт ОСОБА_1 не заперечив у позовній заяві, а тому виконання позивачем будь-яких робіт на території колишнього адмінкорпусу товариства в період простою є його власною ініціативою. За вказаний період часу ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата у відповідності до ст.113 КЗпП України, яка не була виплачена, а тому ТОВ «Домобудівник» не заперечує щодо стягнення на користь ОСОБА_1 4124,72 грн. заробітної плати за час простою не з вини працівника, а також компенсації за невикористані відпустки з розрахунку 28,85 грн. В подальшому в період з 14.03.2016 року по день звільнення позивач на роботу не виходив.У день звільнення позивач на роботі був відсутній, після звільнення за проведенням розрахунку до відповідача не звертався, а тому вина товариства у невиплаті всіх належних ОСОБА_1 при звільненні сум відсутня. Позивачу направлялись рекомендовані листи від 23.03.2016 року, 30.03.2016 року, 01.04.2016 року з повідомленням про місце розташування ТОВ «Домобудівник» за адресою вул. М. Кривоноса,2-б в м. Тернополі. Листом від 11.03.2016 року позивача було повідомлено про необхідність пройти інструктаж з охорони праці перед початком роботи за адресою м. Тернопіль, вул. М. Кривоноса,2-б і вказаний лист ОСОБА_1 отримав особисто. Також зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки про своє звільнення з роботи ОСОБА_1 дізнався ще в жовтні 2016 року, коли працівники ТОВ «Домобудівник», в тому числі і він, звертались до голови Тернопільської обласної ради профспілок з проханням роз»яснити правомірність дій голови ліквідаційної комісії з припинення товариства у зв»язку із їх звільненням за прогул. При цьому у своєму зверненні працівники товариства вказували, що всі вони одержали відповідні листи із повідомленням про звільнення за прогул. Відповідь на дане звернення була надана головою Тернопільської обласної ради профспілок 12.10.2016 року, а тому саме з цього часу слід обчислювати строк позовної давності. Однак позивач звернувся до суду лише 28.02.2017 року, тобто за пропуском законодавчо встановленого 3-х місячного строку. Вказав, що відповідач в установленому порядку не міг звернутись до профспілкового комітету ТОВ «Домобудівник» за згодою на звільнення позивача, оскільки місце знаходження вказаного органу на день звільнення було невідоме. Так за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходження профспілкового комітету вказане вул. Лозовецька,13 м. Тернопіль, однак з квітня 2015 року всі адміністративні приміщення за вказаною адресою передані в оренду. Договору оренди профспілкова організація не укладала, а тому відповідачу невідомо де знаходиться вказаний орган. Вважає, що позивачем не наведено обґрунтування розміру заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, не надано будь-яких доказів того, що він зазнав моральних та душевних страждань, втратив звичайний життєвий ритм. Із врахуванням наведеного просить у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Представник позивача подав відповідь на відзив. Вказав, що позивач звернувся в суд із позовом в межах строку позовної давності, що підтверджується долученими до матеріалів справи доказами та не спростовано належними доказами відповідача. Факт перебування позивача на роботі впродовж 2016 року повністю підтверджується поданими позивачем табелями обліку робочого часу. Табеля обліку робочого часу, надані відповідачем не можуть бути враховані в якості належних та допустимих доказів, оскільки актом перевірки Управління Держпраці у Тернопільській області підтверджено відсутність вказаних табелів на товаристві на момент проведення перевірки у 2017 році. Вказав, що в результаті протиправний дій відповідача, позивач не отримав свою трудову книжку та був позбавлений можливості офіційно працевлаштуватись. ОСОБА_1 та його дружина є інвалідами 3-ї групи, внаслідок втрати роботи позивач був позбавлений можливості забезпечувати свою сім»ю, постійно відчуває сильний душевний біль та психологічний дискомфорт, страх, розпач та смуток, втратив нормальні життєві зв»язки та відчуває невпевненість у майбутньому. Вважає, що при вирішенні питання відшкодування моральної шкоди слід враховувати практику Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі «Ромашов проти України» прийшов до переконання про наявність підстав для відшкодування заявнику моральної шкоди, хоча останній і не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю та просять їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» в судовому засіданні позов визнала частково та не заперечила щодо стягнення на користь позивача 4124,72 грн. заробітної плати за час простою не з вини працівника, а також компенсації за невикористані відпустки з розрахунку 28,85 грн., у задоволенні решти позовних вимог просить відмовити, з мотивів наведених у письмових запереченнях та відзиві на позов.

Представник третьої особи - профспілкового комітету Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» ОСОБА_5 в судовому засіданні вказав, що позов ОСОБА_1 є підставний та підлягає до задоволення. Також зазначив, що позивач є членом профспілкової організації ТОВ «Домобудівник», проте питання про його звільнення зазначеною профспілковою організацією до моменту видачі наказу про звільнення позивача не розглядалось. Згоди на звільнення позивача профспілковий комітет ТОВ «Домобудівник» не давав.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 суду пояснили, що вони працювали у ТОВ «Домобудівник» і з жовтня 2015 року по травень 2016 року разом із іншими працівниками, серед яких був і позивач, виходили на роботу за адресою м. Тернопіль, вул. Лозовецька, 13. ОСОБА_1 працював двірником та був присутній на роботі усі робочі дні, в які виконував необхідну роботу по прибиранню та доглядом за територією, яку давала йому завідуюча господарством ОСОБА_6, зокрема 07.06.2016 року.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно записів у трудовій книжці позивача серії БІ-І №0891781 ОСОБА_1 з 12.08.1981 року працював у Тернопільському домобудівному комбінаті та з 25.11.2013 року був переведений в господарську бригаду підсобним працівником. Запис про звільнення ОСОБА_1 з останнього місця роботи у трудовій книжці відсутній.

01.07.1994 року Тернопільський домобудівний комбінат реорганізовано в ТОВ «Домобудівник».

ОСОБА_1 є членом профспілкової організації ТОВ «Домобудівник», що підтверджено наданим суду списком членів профспілкової організації ТОВ «Домобудівник», складеним головою зазначеної профспілки.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, профспілкова організація TOB «Домобудівник» знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Лозовецька, 13.

У своєму повідомленні №8 від 09.03.2017 року профспілковий комітет профспілкової організації ТОВ «Домобудівник» вказав, що адміністрація ТОВ «Домобудівник» щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи у профспілковий комітет не зверталась і профком згоди на звільнення позивача не надавав.

Як встановлено судом, у період з 01.10.2015 року в ТОВ «Домобудівник» оголошувався виробничий простій, який припинено наказом голови комісії з припинення ТОВ «Домобудівник» від 12.03.2016 року за №12/03/16-1 «Про припинення виробничого простою» та установлено початок роботи з 14 березня 2016 року. Доказів про ознайомлення із вказаним наказом позивача ОСОБА_1 відповідачем суду не надано.

Відповідач листами №29/03/16-1 від 29.03.2016 року та №01/04/16-1 від 01.04.2016 року повідомляв ОСОБА_1 про необхідність прибути 01.04.2016 року та повторно 07.04.2016 року для проведення інструктажу та перевірки знань з охорони праці за адресою вул. М. Кривоноса,2б м. Тернопіль. Однак відомостей про отримання даних листів позивачем, а також інших доказів які б підтверджували про ознайомлення позивача із зміною його робочого місця, відповідачем суду не надано.

Наказом голови комісії з припинення ТОВ «Домобудівник» №16/06/7-1 від 14.06.2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1.» позивача з звільнено з роботи з посади двірника, з 14 червня 2016 року за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Підпис ОСОБА_1 про ознайомлення із даним наказом відсутній.

Підставами звільнення позивача з роботи в наказі зазначені: акт від 07.06.2016 року про відсутність на робочому місці та доповідна записка від 07.06.2016 року.

Як вбачається із акту №19/5-16 від 07.06.2016 року про відсутність працівника на робочому місці, комісія в складі заступника директора ТОВ «Домобудівник» ОСОБА_8, головного інженера ОСОБА_9, виконавчого директора ОСОБА_10 засвідчила, що двірник ОСОБА_1 був відсутній на роботі 07.06.2016 року без поважних причин в період з 09 год. 00 хв до 17 год.30 хв. впродовж всього робочого дня.

У доповідній записці №19-16 від 07.06.2016 року, адресованій голові комісії з припинення ТОВ «Домобудівник», заступник директора ТОВ «Домобудівник» ОСОБА_8 вказала, що двірник ОСОБА_1 07.06.2016 року був відсутній на роботі без поважних причин в період з 9:00 год. до 17:30 год., у зв»язку із чим просить за грубе порушення трудової дисципліни застосувати до нього дисциплінарне стягнення.

08.06.2016 року за вих.. №16/6/1 відповідачем направлено позивачу лист із вимогою прибути 13.06.2016 року за адресою вул. М. Кривоноса-2б м. Тернопіль для дачі пояснень щодо відсутності на робочому місці 03.06.2016 року, 06.06.2016 року та 07.06.2016 року.

14.06.2016 року ТОВ «Домобудівник» направлено позивачу лист за вих.. № 16/6-10/1 з повідомленням про звільнення за прогул та вимогою з»явитися на підприємство протягом 2-х робочих днів для отримання трудової книжки та проведення повного розрахунку. Зазначені листи були направлені позивачу рекомендованою кореспонденцією протее, доказів про вручення їх ОСОБА_1 суду не надано.

Як вбачається із наданих позивачем табелів обліку робочого часу ТОВ «Домобудівник» за листопад-грудень 2015 року та січень-грудень 2016 року, оригінали яких було оглянуто у судовому засіданні, складених та підписаних, в силу виконання своїх обовязків начальником відділу кадрів ТОВ «Домобудівник» ОСОБА_4 та інженером ОСОБА_5, за вказаний період у зазначених табелях обліку робочого часу наявна відмітка про присутність на робочому місці ОСОБА_1

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України та сформованих станом на 21.04.2017 року, заробітна плата ОСОБА_1С.( номер облікової картки платника податків:НОМЕР_1) в серпні 2015 року становила 892,00 грн. за відпрацьований повний робочий місяць, у вересні цього ж року - зарплата становила 1150,00 грн за 30 робочих дні. У відомості відсутні дані про суми заробітку за жовтень, листопад та грудень 2015 року.

З цієї ж відомості вбачається, що в 2016 році позивачу за січень, лютий, березень та квітень місяці заробітна плата нарахована у розмірі 1400 грн. В травні 2016 року заробіток позивача зазначено в розмірі 1450 грн. З червня по грудень 2016 року дані про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 відсутні.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, наданих ТОДПІ ГУ ДФС у Тернопільській області ТОВ «Домобудівник» нараховано та виплачено ОСОБА_1 у 1-му кварталі 2015 року 3836,10 грн., у 2-му кварталі 2015 року- 4860,56 грн. у 1-му кварталі 2016 року-4200,00 грн. Інформація про доходи одержані від ТОВ «Домобудівник» у 3-му, 4-му кварталі 2015 року відсутня. Таким чином інформація про нарахування позивачу у 1-му кварталі 2016 року доходу у розмірі 4200 грн. відповідає інформації, вказаній у відомості Пенсійного фонду України за вказаний період.

Відповідно до акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування №19-01-40/161 Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник», місце провадження господарської діяльності Лозовецька,13 м.Тернопіль, юридична адреса: м.Тернопіль, вул..М.Кривоноса,2-Б, проведеною перевіркою виявлено, що всупереч ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» станом на момент перевірки, тобто з 04.04.2017 року по 10.04.2017 року, адміністрацією ТзОВ «Домобудівник» не забезпечено облік виконуваної працівниками роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці. Зокрема, у товаристві відсутні табелі обліку робочого часу і відомості про заробітну плату, у тому числі ОСОБА_1 за весь час роботи у товаристві. Крім цього, заробітна плата працівникам товариства упродовж січня-березня 2017 року виплачувалась нерегулярно, по мірі поступлення коштів, без виплати авансу та не у повному обсязі. Загальна сума не виплаченої заробітної плати за січень-лютий 2017 року становить 254747,09 грн.

Листом №1122/01-05-4.3/17 від 07.04.2017 року Управління Держпраці у Тернопільській області інформувало ОСОБА_1 про те, що проведеною перевіркою додержання вимог законодавства про працю ТОВ «Домобудівник» встановлено, що в порушення вимог ч.1 ст.43 та пункту 10 ч.1 ст.247 КЗпП України, розірвання трудового договору між ОСОБА_1 та ТОВ «Домобудівник» (звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України) було проведено без попередньої згоди первинної профспілкової організації. В порушення вимог ст.83, 116 КЗпП України позивачу не було проведено нарахування належних сум остаточного розрахунку (заробітна плата, грошова компенсація за всі невикористані дні відпусток та ін.) та їх виплату. Також, всупереч вимогам ч.2 ст.47 КЗпП України ОСОБА_1 не було вручено копію наказу про звільнення.

Як вбачається із протоколу обшуку від 05.12.2015 року, складеного старшим слідчим в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області, під час проведення обшуку у нежитлових приміщеннях, що знаходяться на 1 та 2 поверхах будівлі ТОВ «Домобудівник» на вул.Лозовецька,13 у місті Тернополі, було вилучено 282 трудові книжки працівників ТОВ «Домобудівник».

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Статтею 43 Конституції України закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно розяснень викладених у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом, і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення. У пункті 22 зазначеної Постанови розяснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до пункту 24 наведеної постанови роз»яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом, щоб унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обовязок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є зясування поважності причин його відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності нароботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази.

В силу вимог п.3 ч.1 ст.29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобовязаний: визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно зі ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

У відповідності ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник; у разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обгрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

На підставі п. 10 ст. 247 КЗпП України, виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Уразі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого органу він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівників перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносись рішення по суті спору.

Суд проаналізувавши матеріали справи та докази надані суду, а також пояснення сторін, вважає, що відповідач розірвав трудовий договір із позивачем за п.4 ст.40 КЗпП України, без додержання вимог ст.43 КЗпП України, п.10 ст.247 КЗпП України, ч.1, 4 ст.149 КЗпП України, при цьому не дотримав прав та гарантій наданих працівникові Кодексом законів про працю України.

Зокрема, адміністрацією ТОВ «Домобудівник» не було належним чином доведено до відома ОСОБА_1 інформацію про зміну його робочого місця(з вул.Лозовецької,13 на вул.Кривоноса, 2-б, 3 поверх у м.Тернополі), як наслідок адміністрацією складено акти про відсутність позивача на робочому місці. При цьому, суд вважає, що обовязок такого доведення належним чином покладається лише на роботодавця, а саме по собі відправлення відповідачем на адресу позивача рекомендованих листів про зміну робочого місця, не свідчить про належне доведення інформації адресату, оскільки належне повідомлення, на думку суду, повинно включати докази не лише направлення листа, а й отримання такого листа стороною, якій він направлявся. Окрім цього в матеріалах справи відсутні докази повернення таких листів, про які стверджує відповідач. А тому, за вказаних обставин, не може вважатися достатнім доказом повідомлення сторони про зміну місця роботи лише факт направлення таких повідомлень, навіть за умови, якщо б такий і мав місце.

Також, від позивача не було отримано письмових пояснень з приводу його відсутності на робочому місці 07.06.2016 року, як цього вимагає ч.1 ст.149 КЗпП України, і в подальшому не ознайомлено із наказом про його звільнення з роботи.

Крім цього, суд вважає за необхідне відмітити, що відповідачем було порушені гарантії надані працівникові при звільненні з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, передбачені ч.1 ст.43 КЗпП України, а саме - розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП України проведено без згоди профспілкової організації ТОВ «Домобудівник», членом якої є ОСОБА_1

Твердження представника відповідача на правомірність звільнення позивача без згоди профспілкового комітету у зв'язку із тим, що профспілкова організація ТОВ "Домобудівник" відсутня за юридичною адресою її реєстрації не заслуговують на увагу суду.

Крім того відповідачем не надано доказів, які б свідчили про те, що згода на звільнення ОСОБА_1 (зважаючи на те, що її членство у профспілці стороною відповідача не заперечується) у профспілкової організації запитувалась й що така надавалася.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач розірвав трудовий договір із позивачем за п.4 ст.40 КзпП України з грубим порушенням норм трудового законодавства. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.Справами про звільнення, для яких встановлено місячний строк звернення до суду, є справи про поновлення працівника на роботі.

Доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду не знайшли свого підтвердження з огляду на те, що судом було встановлено, що ні копії наказу про звільнення ОСОБА_1, ні трудової книжки позивачу у день звільнення вручено не було. Безпідставними, на думку суду є твердження відповідача про те, що строк звернення до суду слід обраховувати з 12.10.2016 року, виходячи з того, що у жовтні 2016 року працівники ТОВ «Домобудівник» зверталися до голови Тернопільської обласної ради профспілок з проханням роз'яснити правомірність дій голови ліквідаційної комісії та директора товариства у зв'язку зі звільненням за прогул, в якому зазначалось про надіслання всім працівникам відповідних листів і саме 12.10.2016 року головою Тернопільської обласної ради профспілок була надана відповідь на звернення, оскільки встановлений ч.1 ст.233 КЗпП місячний строк звернення до суду у справах про звільнення обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Натомість, як встановлено судом, на час звернення позивача з даним позовом, ні копія наказу про звільнення, ні трудова книжка, йому вручені не були, а лист Управління Держпраці від 07.04.2017 року не свідчить про повідомлення позивача про його звільнення у встановленому законом порядку. Що стосується вимог про стягнення заробітної плати, то закон (ч.2 ст.233 КЗпП) не обмежує працівника жодним строком на звернення до суду із відповідним позовом.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі є підставними, обґрунтованими та доведеними, а тому право позивача на працю, порушене відповідачем, підлягає захисту судом, шляхом визнання незаконним та скасування наказу голови комісії з припинення Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» №16/06/7-1 від 14.06.2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1С.»,поновивши позивача на посаді двірника ТОВ «Домобудівник», з 14 червня 2016 року.

Судом також встановлено, що під час звільнення позивача з роботи, ТОВ «Домобудівник» порушено вимоги ст. 116 КЗпП України та не проведено виплату ОСОБА_1 усіх належних йому при звільненні сум. Зокрема, позивачу не було виплачено заробітну плату за період роботи у товаристві з 01.11.2015 року по 14.06.2016 року.

Відповідно до ст.94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частина 1 статті 97 КЗпП України визначає, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Згідно зі ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Як встановлено судом, в період з 01.10.2015 року по 14.03.2016 року у ТОВ «Домобудівник» був оголошений виробничий простій.

Згідно ст.34 КЗпП України простій-це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Якщо простій має цілодобовий(тижневий) характер, власник або уповноважений ним орган повинен у наказі обумовити необхідність присутності або відсутності працівника на роботі, однак відповідачем на якого покладено тягар доведеності правомірності своїх дій, такий наказ суду не надав.

В період простою працівник може не виходити на роботу, але вправі одержувати заробітну плату(однак у меншому розмірі).

Існування простою на підприємстві у вказаний період визнається сторонами, відображено в наказі №12/03/16-1 від 12.03.2016 року.

Статтею 113 КЗпП України передбачено, що простій не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду(окладу).

Таким чином, аналізуючи наведені докази, суд приходить до висновку, що позивач в період з 01.11.2015 року по 14.03.2016 року мав право на отримання середньої заробітної плати в порядку ст.113 КЗпП України.

До стягнення підлягає заробітна плата, яка становить 2/3 від 1400 грн., тобто заробітку, який подано відповідачем у Державну фіскальну службу, Пенсійний фонд України і з якого стягнуто єдиний соціальний внесок, тобто 933,33 грн. за кожен місяць простою.

При цьому, з урахуванням того, що відповідачем заперечується факт роботи позивача, в тому числі у жовтні 2015 року, а позивачем не надано доказів (табеля обліку робочого часу), які б свідчили про те, що у жовтні 2015 року він працював, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати за жовтень 2015 року є недоведеними належними і допустимими доказами, а тому до задоволення не підлягають.

Оскільки сторони визнали, що в період з 01.11.2015 року по 14.03.2016 року мав місце простій на виробництві і позивач не працював не зі своєї вини, суд приходить до висновку, що за вказаний період в користь ОСОБА_1 слід стягнути 4200,00 грн.(933,33*4+466,67) невиплаченої заробітної плати.

Як встановлено судом, і цього не заперечили сторони у справі, в період з 14.03.2016 року(дня оголошення про відновлення роботи) і до 14.06.2016 року(дня звільнення з роботи) доступу до місця праці у позивача не було, оскільки останній належним чином не був поінформований про закінчення простою та перенесення свого робочого місця за новою адресою-вул. ОСОБА_11,2-б у м. Тернополі. Відтак відповідач не виконав свого обов»язку із забезпечення найманого працівника робочим місцем, матеріалом, однак у Державну фіскальну службу, Пенсійний фонд України подав дані про нарахування ОСОБА_1 заробітної плати у мінімальному розмірі(1400 та 1450 грн.), підтвердив страховий стаж працівника за всі календарні дні березня-травня 2016 року.

Оскільки відповідач визнав право позивача на зарплату в мінімальному розмірі, повідомивши Державну фіскальну службу, Пенсійний фонд України про нарахування заробітної плати позивачу, суд приходить до висновку, що в даному випадку мало місце нарахування зарплати, як гарантія працівнику, якого роботодавець не забезпечив роботою, однак вказана зарплата не була виплачена позивачу, що визнала представник відповідача. Таким чином, з відповідача в користь позивача слід стягнути 4200(1400*3=4200)грн. заробітної плати за період з 15.03.2016 року по 14.06.2016 року.

Загальний розмір невиплаченої заробітної плати, яка підлягає стягненню з ТОВ «Домобудівник» в користь ОСОБА_1 за період з 01.11.2015 року по 14.06.2016 року становить 8400,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які не підлягають урахуванню при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу, зокрема згідно п. 4 не враховуються: матеріальна допомога, виплати за щорічну і додаткову відпустки та допомога у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю.

Отже згідно зазначених норм середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати, отриманої за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні, на число цих відпрацьованих робочих днів.

Вимушеним прогулом позивача суд вважає період з 14.06.2016 року (дата звільнення) по 03.10.2018 року (дата ухвалення судом рішення про поновлення на роботі), оскільки заробітна плата за час вимушеного прогулу повинна бути стягнута за весь час порушеного права, тобто станом на день відновлення такого права позивача судом (дату ухвалення рішення про поновлення на роботі), а не станом на день подачі позивачем чергових уточнень до позовної заяви в цій частині.

Як вбачається із наданих позивачем індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України, останніми місяцями, що передували звільненню ОСОБА_1 у яких йому було нараховано та виплачено заробітну плату, зараховано трудовий стаж та сплачено податки та відрахування є серпень 2015 року -892,00 грн. та вересень 2015 року- 1150,00 грн.

Згідно робочого календаря на 2015 рік в серпні було 20 робочих, а у вересні 2015 року 22 робочі дні.

Таким чином, середньоденна зарплата позивача буде складати 48,62 грн. (892+1150/42=48,62) де 42 кількість робочих днів у серпні-вересні 2015 року, 2042 грн. - заробітна плата отримана позивачем за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні.

Для визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно помножити середньоденну заробітну плату на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, яке розраховане згідно приписів абз.2 і 3 п.8 Порядку (з 14.06.2016 року по 03.10.2018 року), та становить 579 днів.

Отже, помноживши середньоденну заробітну плату позивача 48,62 грн. на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді 579днів отримаємо середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 28150,98 грн., який на думку суду підлягає стягненню на користь позивача.

Позивачем була заявлена вимога про стягнення з відповідача компенсації за невикористані відпустки у сумі 1127 грн. в задоволенні якої суд вважає правильним відмовити з огляду на наступне.

Так, згідно до статті 2 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504 право на відпустки забезпечується працівникам гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, та забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Відповідно до статті 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної та додаткової відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи.

Оскільки судом поновлено на роботі позивача і він має право на відпочинок, що узгоджується з із наведеною позицією, вимога про стягнення компенсації за невикористані відпустки є передчасною та до задоволення не підлягає.

Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Як встановлено в судовому засіданні, внаслідок незаконного звільнення позивач ОСОБА_1 був позбавлений можливості забезпечити себе необхідним в силу відсутності місця праці, заробітку, що стало причиною порушення звичного способу його життя та призвело до значних моральних страждань.

При вказаних обставинах, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди підлягають до часткового задоволення, шляхом стягнення із ТОВ «Домобудівник» 2000 грн. компенсації за моральні страждання та переживання, яких позивач зазнав внаслідок порушення відповідачем його трудових прав.

З огляду на положення п.п. 2,4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд також вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за один місяць. Оскільки позивач у відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, в силу вимог ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в доход держави 1920 грн.00 коп.судового збору за заявлені позовні вимоги немайнового характеру та майнового характеру.

Керуючись статтями 3, 43 Конституції України, статтями 4, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 5-1, 29, 40, 43, 47, 83, 97, 147-149, 233, 247 Кодексу законів про працю України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ голови комісії з припинення Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» №16/06/7-1 від 14 червня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1І.».

Поновити ОСОБА_1 (46010 м. Тернопіль, вул. Лучаківського, 13/151, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на посаді двірника у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» (46027, м. Тернопіль, вул. Лозовецька,13, ), з 14 червня 2016 року.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник»(46010, м. Тернопіль, вул. Лозовецька,13, ) на користь ОСОБА_1 (46027 м. Тернопіль, вул. Лучаківського, 13/151, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) заробітну плату за період з 01.11.2015 року по 14.06.2016 року у розмірі 8400(вісім тисяч чотириста)грн. 00 коп. з урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обовязкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник»(46010, м. Тернопіль, вул. вул. Лозовецька,13, ) на користь ОСОБА_1 (46027 м. Тернопіль, вул. Лучаківського, 13/151, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) 28977 (двадцять вісім тисяч дев»ятсот сімдесят сім) грн. 52 коп. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обовязкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник»(46010, м. Тернопіль, вул. вул. Лозовецька,13, ) на користь ОСОБА_1 (46027 м. Тернопіль, вул. Лучаківського, 13/151, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) 2000 (дві тисячі) грн. моральної шкоди.

Узадоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» 46010, м. Тернопіль. вул. Лозовецька,13, ) в користь держави 1920 (одну тисячу дев»ятсот двадцять) грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддяОСОБА_12