Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Шепетко І.О.,

за участі секретаря Бота О.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Петюшки Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» в особі Закарпатської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним у цілому Кредитний договір від 01.09.2008 року за №833-022/ФКВ-08, укладений між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» в особі Закарпатської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та визнати недійсним у цілому Договір іпотеки від 01.09.2008 року за №833-022/Zфквіп-08, укладений між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» в особі Закарпатської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу та зареєстрованого у реєстрі за №2247.

Свої вимоги мотивував тим, що 01.09.2008 укладений сторонами кредитний договір №833-022/ФКВ-08, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США. За умовами п.1.11 Кредитного договору, позичальник взяв на себе зобов'язання сплачувати на користь Укрпромбанку платежі зав цим договором та графіком платежів, який є невід'ємною частиною договору (Додаток №1). Відповідно до п.1.4 Кредитного договору, метою кредитування є споживчі цілі.

Одночасно з Кредитним договором, цього ж дня, між позичальником та банком було укладено Договір іпотеки №833-022/Zфквіп-08, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за №2247.

30.06.2010 року ТзОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельтабанк» було укладено Договір про передачу Активів та Кредитних зобов'язань ТзОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ Дельта Банк».

Вважає, що при укладенні сторонами Кредитного договору, банком було не дотримано вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, а сам зміст Кредитного договору суперечить нормативним актам в редакції, діючий на момент укладення Кредитного договору: ст.ст. 48, 55, 57, 99 Конституції України; ст.ст. 4, 6, 178, 192, 227, 228, 230, 524, 533, 628, 1048 Цивільного кодексу України, ст. 4, 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1, 44, 49, 51 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів»; ст..ст.1,2,5,7 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»; п.п. 6.2, 6.3 Правилам використання готівкової валюти на території України, затвердженим постановою правління НБУ від 30.05.2007 №200; п.п. 1.2, 1.3, 2.1, 3.1-3.5, 3.8.

Зазначає, що недодержання банком встановлених законодавством вимог у момент вчинення багатостороннього правочину полягає у наступному: передбачення умовами Кредитного договору виконання грошового зобов'язання сторонами і позичальником зокрема, за договором, у іноземній валюті; не надання банком в письмовій формі позичальнику перед укладенням кредитного договору інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту; порушення умов Кредитного договору; відсутність у Кредитному договорі чи додатку до нього детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням всіх фінансових зобов'язань позичальника; не попередження позичальника, під час укладення Кредитного договору, про покладення на останнього валютних ризиків під час виконання зобов'язання за цим договором; обмеження відповідальності позичальника.

Так, за змістом ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до прийому за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і в порядку, встановлених законом. Однак, предметом Кредитного договору є надання позичальнику в кредит 10 000, 00 доларів США, а також за умовами Кредитного договору, виконання грошового зобов'язання, тобто повернення кредиту та оплата всіх наданих банком супутніх послуг, відбувається шляхом щомісячного безготівкового перерахування або внесення готівкових коштів позичальником на поточний рахунок банку у розмірі мінімально-необхідного платежу виключно в доларах США. За відсутності у банка індивідуальної ліцензії, яка б давала позичальнику можливість (право) виконувати свої грошові зобов'язання за Кредитним договором в іноземній валюті, даний Кредитний договір є таким, що вчинений Банком без відповідного дозволу (ліцензії). Крім цього, укладаючи оспорю ванний договір Банк, в розумінні ст.ст. 227,330 ЦК України, ввів позичальника в оману щодо свого права на укладення такого договору, оскільки відповідно до Кредитного договору, саме банком було розроблено та оформлено його текст, що є підставою для визнання судом Кредитного договору недійсним та зобов'язання банку відшкодувати Позичальнику моральну шкоду, завдану таким правочином. Також, оспорю ванний Кредитний договір є правочином, який порушує публічний порядок, оскільки в розумінні ст. 228 ЦК України, його умови спрямовані на порушення конституційних прав позичальника, зокрема щодо виконання (використання національної валюти) своїх грошових зобов'язань у національній валюті України - гривні, на її території, як це регламентовано чинним в Україні законодавством, що вказує на його нікчемність.

Крім того, перед укладанням Кредитного договору, позичальнику не було, як в усній, так і письмовій формі надано (надано у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб) інформації про умови кредитування, а також не надано йому необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації, що стосується отриманого ним кредиту, яка б забезпечила можливість його свідомого і компетентного вибору. Також, банком не було ознайомлено позичальника з орієнтованою сукупною вартістю кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, не попереджено позичальника, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за ним несе споживач, що в розумінні ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є також введенням позичальника в оману, наслідком чого є недійсність оспорю ванного Кредитного договору. У зв'язку з тим, що відбулося різке знецінення національної валюти і курс долара США зріс майже в п'ять разів у порівнянні з курсом, що діяв на момент укладення Кредитного договору, заробіток позичальника зменшився, а платежі по Кредитному договору в гривневому еквіваленті збільшився. Тобто, на час укладення Кредитного договору, в зв'язку з тим, що банком не було повідомлено (роз'яснено) позичальнику про можливість настання для нього валютних ризиків, які є наслідком зміни курсу національної валюти, не надання банком консультацій з питань виконання Кредитного договору, неналежне, з грубим порушенням законодавства, юридичне оформлення Банком самого договору, позичальник не міг знати на момент укладання Кредитного договору, що зміна цих обставин може вплинути на його фінансову спроможність у найближчому майбутньому і призведе до обов'язку здійснення щомісячних платежів у розмірі майже в п'ять років більшому, ніж передбачався та розраховувався на момент укладення Кредитного договору. Таким чином, не повідомлення банком позичальника про можливість настання для нього валютних ризиків вказує і на те, що такі дії банку вже завчасно були спрямовані на порушення права позичальника на достатній життєвий рівень для себе та його сім'ї, що включає його право на достатнє харчування, одяг, житло, передбачене ст.. 48 Конституції України, і як наслідок є введення позичальника в оману, в розумінні ст.. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст.. 230 ЦК України.

Крім того, умови договору є несправедливими, оскільки є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, так однією з таких несправедливих умов є обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей. Зазначає, що зі змісту розділу 5 Кредитного договору, вбачається, що на відміну від розділу 4, за яким сторони одна перед одною мають певні зобов'язання, відповідальність за порушення таких зобов'язань несе тільки позичальник.

Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, а тому визнання судом Кредитного договору недійсним, відповідно спричиняє недійсність Договору іпотеки. Крім того, за умови задоволення судом позовних вимог позичальника та відповідно визнання Кредитного договору недійсним та встановлення факту нікчемності Договору іпотеки, недійсним також вважатимуся і запис Реєстратора (приватного нотаріуса) про накладення заборони відчуження житлової квартири, яка є предметом іпотеки, та внесення відповідного запису.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з наведених в позові підставах, просив задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Дельта банк» заперечував проти позовних вимог, з підстав викладених в письмових запереченнях. В яких зазначено, що підстави, наведені у позовній заяві є надуманими, необ'єктивними та такими, що не відповідають дійсності. Так, 01.09.2008 р. між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №833-022/ФКВ-08, відповідно до якого позивачу було надано кредит у сумі 10000,00 доларів США для споживчих цілей, з сплатою 13,5 % річних, строком до 29.08.2023 року. В забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, 01.09.2008 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №833-022/Zфкіп-08, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Монич Р.І, зареєстрований за №2248.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укпромбанк», АТ «Дельта банк» та Національним банком України укладено Договір про передачу Активів та Кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстрованого в реєстрі за №2258, відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за Кредитними та Забезпечувальними договорами, в тому числі за кредитним договором №833-022/ФКВ-08 від 01 вересня 2008 року, договором іпотеки №833-022/Zфкіп-08 від 01 вересня 2008 року.

При укладені договору з позивачем, були дотримані всі істотні умови, якими є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Всі ці істотні умови були включені в кредитний договір.

Укладаючи кредитний договір, позивач ОСОБА_3 був ознайомлений з усіма істотними умовами договору: валюта кредиту, сума кредиту, термін кредитування, розмір щомісячних платежів за користування кредитними коштами, графік погашення кредиту, розмір штрафних санкцій, тощо. Позивач усвідомлював критерії взятих на себе зобов'язань та розміри відповідальності за їх невиконання, про що свідчить його підпис на кредитному договорі.

Підписавши кредитний договір, позивач визначився та погодився з усіма зазначеними умовами договору, в тому числі валютою кредитування.

Згідно з ліцензією, виданою Товариству з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» Національним банком України 13 грудня 2001 року за №67 та дозволом №67-3 ТОВ «Український промисловий банк» має право здійснювати банківські операції, зокрема надавати кредити в іноземній валюті.

Також зазначила, що незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Валютний ризик при отримані споживчого кредиту відповідно до п .3.8 Постанови Правління НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» за №168 від 10.05.2007 р. несе позичальник-споживач. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали-будь яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Стосовно твердження позивача про те, що у кредитному договорі не вказано повної інформації про умови кредитування, орієнтованої сукупної вартості кредиту (відсутній графік погашення платежів), то таке є надуманим, оскільки позичальником ОСОБА_3 власноручно було підписано Додаток №1 до Кредитного договору № 833-022/ФКВ від 01.09.2008 року. У зазначеному Додатку №1, який укладений між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 наведено графік погашення платежів за кредитним договором № 833-022/ФКВ-08 від 01.09.2008. Також, позивач при укладенні кредитного договору підписав лист-повідомлення про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту по банківському продукту «Кредитна пропозиція». Крім тог, підписавши кредитний договір позивач погодився також з пунктом 7.1 кредитного договору, яким передбачено, що «шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує факти письмового ознайомлення з умовами кредитування банку та отримання копії відповідного листа-повідомлення про умови кредитування банку, за яким надається цей кредит. А також підтверджує те, що уважно ознайомився зі змістом цього договору, всі умови цього договору зрозумів, повністю з ними згоден, заперечень, зауважень немає, та зобов'язується їх дотримуватись та виконувати. Безпідставним також є твердження позивача щодо введення його в оману, оскільки підписавши кредитний договір, він також погодився з пунктом 7.9. кредитного договору та підтвердив, що не знаходиться під впливом омани, насильства, погрози, зловмисної дії або збігу важких обставин.

Крім того представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, перебіг позовної давності щодо визнання недійсним кредитного договору №833-022/ФКВ-08 від 01.09.2008 року розпочався 01.09.2008 та закінчився 01.09.2011, оскільки позивач знав про порушення свого права/особу, яка його порушила з 01.09.2008 - з моменту укладення оспорюваного кредитного договору.

Представник відповідача ТОВ «Український промисловий банк» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 вересня 2008 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» укладено кредитний договір №833-022/ФКВ-08, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США. За умовами п.1.11 Кредитного договору, позичальник взяв на себе зобов'язання сплачувати на користь Укрпромбанку платежі зав цим договором та графіком платежів, який є невід'ємною частиною договору (Додаток №1). Відповідно до п.1.4 Кредитного договору, метою кредитування є споживчі цілі.

Одночасно з Кредитним договором, цього ж дня, між позичальником та банком було укладено Договір іпотеки №833-022/Zфквіп-08, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за №2247.

30.06.2010 року ТзОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельтабанк» було укладено Договір про передачу Активів та Кредитних зобов'язань ТзОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ Дельта Банк».

У відповідності до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач, як на недійсність кредитного договору, посилається на те, що:

-кредитним договором передбачено виконання грошового зобов'язання в іноземній валюті;

-не надання банком в письмовій формі позичальнику перед укладанням Кредитного договору інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту;

-встановлення обмеженої відповідальності банку стосовно прийнятих ним зобов'язань.

Так, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно з ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За приписами ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України, зокрема Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями, що не потребує індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Згідно з п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, тощо.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Такі висновки суду узгоджуються з роз'ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Як убачається із матеріалів справи, Товариству з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» Національним Банком України видано банківську ліцензію 13 грудня 2001 року, № 67, та дозвіл на право здійснення операцій пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу від 26 січня 2004 року №67-3. Відповідно до Додатку до Дозволу №67-3 від 26 січня 2004 в перелік операцій, які має право здійснювати Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», входять операції з валютними цінностями: неторгівельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; ведення кореспондентських рахунків банків(резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті; ведення кореспондентських рахунків банків (нерезидентів) у грошовій одиниці України; відкриття кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій за ними; відкриття кореспондентських рахунків у банках (нерезидентах) в іноземній валюті та здійснення операцій за ними; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному рахунку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; операції з банківськими металами на валютному ринку України; інші операції з валютними цінностями на міжнародних ринках.

Відтак банк мав право на здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, і операцій з надання кредитів в іноземній валюті та операцій з отримання платежів за цими договорами в іноземній валюті.

Судом встановлено, що Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 року, яка була чинною на момент укладення кредитного договору, ч. 3 статтею 11 регламентувалося, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення договору, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За положенням п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Частиною 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення договору, визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з положеннями ч. 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У відповідності до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Як вбачається із договору кредиту, позивач був ознайомлений з умовами кредитування та погодилася із ними, підписавши договір без зауважень, отримав кошти і лише у жовтні 2015 року, більше ніж через сім років після отримання кредиту, заявив позовні вимоги про визнання договору кредиту недійсним.

Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що діяла на час укладення договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Статтею 81 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, позивач мав довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується його особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказі протилежного позивачем не надано.

Так, відповідно до п. 7.1 кредитного договору, шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує факти письмового ознайомлення з умовами кредитування банку та отримання копії відповідного листа-повідомлення про умови кредитування банку, за яким надається цей кредит. А також підтверджує те, що уважно ознайомився зі змістом цього договору, всі умови цього договору зрозумів, повністю з ними згоден, заперечень, зауважень немає, та зобов'язується їх дотримуватись та виконувати.

Також, позивач при укладенні кредитного договору підписав лист-повідомлення про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту по банківському продукту «Кредитна пропозиція».

Безпідставним також є твердження позивача щодо введення його в оману, оскільки підписавши кредитний договір, він також погодився з пунктом 7.9. кредитного договору та підтвердив, що не знаходиться під впливом омани, насильства, погрози, зловмисної дії або збігу важких обставин.

Щодо посилання позивача, що існує дисбаланс прав та обов'язків сторін кредитного договору, зокрема встановлення обмеженої відповідальності банку стосовно прийнятих ним зобов'язань, зазначене спростовується умовами кредитного договору. Так, в п. 5.1 договору зазначається, що сторони несуть відповідальність за невиконання та/або неналежне виконання умов цього Договору в порядку передбаченому чинним законодавством України.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомилася та погодилася з його умовами.

Як вбачається з матеріалів справи при укладанні спірного договору сторони погодили усі умови договору без будь-яких зауважень, ОСОБА_3 отримав кредитні кошти, що не заперечується позивачем.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання спірного договору недійсним у зв'язку із порушенням прав споживача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають,.

На підставі та керуючись ст. ст. 6, 192, 203, 215, 533, 626-629, 638, 1054 Цивільного кодексу України, ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 13, 76, 81, 89, 265, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» в особі Закарпатської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Апеляційного суду Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне судове рішення складено 10.10.2018 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду І.О. Шепетко