Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 186/1791/16-ц

провадження № 61-14164св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про поновлення строку позовної давності та стягнення інфляційних сум та процентів за користування чужими коштами.

В обґрунтування позову зазначено, що влітку 2011 року вона домовилася з відповідачем та, попередньо обговоривши умови купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, (розрахунок частинами до кінця 2011 року), 23 липня 2011 року передала їй 8 000,00 грн (на той час - еквівалент 1 000,00 доларів США), про що зазначено в розписці, власноруч написаній відповідачем.

05 вересня 2011 року чоловік відповідача у рахунок купівлі-продажу вищевказаного будинку отримав від позивача 6 000,00 доларів США, про що також зазначено у розписці.

Отримавши чергову суму грошей, відповідач в односторонньому порядку збільшила вартість будинку до 18 000,00 доларів США, тому в зв'язку з цим позивач не стала вносити наступний платіж, а звернулася із вимогою до подружжя ОСОБА_4 про повернення до кінця вересня 2011 року грошей, а саме: 8 000,00 грн та 6 000,00 доларів США, але їй було відмовлено.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2015 року стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 8 000,00 гривень.

Указані грошові кошти в сумі 8 000,00 грн, які були передані відповідачу позивачем у вересні 2011 року, повернуті їй лише 10 червня 2015 року. Таким чином, вважає, що з жовтня 2011 року по червень 2015 року відповідач користувалася чужими грошовими коштами, а тому зобов'язана сплатити проценти за користування ними у розмірі 3 016,00 грн, інфляційне збільшення суми - 6 087,20 грн, а також три проценти річних від суми боргу - 2 893,15 грн, а всього 11 996,35 грн. Крім того, просила поновити строк для звернення до суду із указаним позовом.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Поновлено ОСОБА_3 строк звернення до суду за захистом порушеного права. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що строк звернення до суду із указаним позовом пропущено з поважних причин. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив із того, що між сторонами не укладалися договори займу коштів чи будь-які інші договори, відповідач не надавала позивачу розписок, в яких зобов'язувалася повернути їй кошти, позивачем не надано доказів передачі відповідачу коштів у сумі 8 000,00 грн у борг, та що остання зобов'язалася їх повернути. Відносини, що склалися між сторонами, виникли виключно зі сплати позивачем авансових платежів із метою придбання житлового будинку, які відповідач повернула, а тому у останньої відсутні будь-які зобов'язання перед позивачем.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано та ухвалено нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 11 996,35 грн, із яких: 3 016,00 грн - відсотки за користування чужими коштами; 6 087,20 грн - нарахування у зв'язку із зростанням інфляції; 2 893,15 грн - три відсотки річних. В іншій частині рішення залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2015 року, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму авансу - грошові кошти у сумі 8 000,00 грн, виконано лише 10 червня 2015 року, а тому відповідно до статті 625 ЦК України відповідач зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала доВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про існування між сторонами грошового зобов'язання, крім того, встановивши, що авансові платежі, внесені позивачем для придбання житлового будинку, є грошовим зобов'язанням, не зазначив, з чого він виходив, визначаючи строк його порушення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду зазначену касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2018 року справу призначено до розгляду колегією у складі п'яти суддів.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом установлено, що ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 06 квітня 2001 року є власником домоволодіння по АДРЕСА_1, яке є спільною власністю подружжя та належить у рівних частках ОСОБА_4 та її чоловіку ОСОБА_5 В липні 2011 року вони прийняли спільне рішення про продаж вказаного будинку ОСОБА_3 і між ними було укладено усний договір з певними умовами, а саме: визначено вартість будинку - 18 000,00 доларів США, завдаток у розмірі 1/3 частини вартості будинку, строк повного розрахунку - два роки з моменту укладення договору купівлі-продажу домоволодіння.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2015 року, залишеним у оскаржуваній частині без змін рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2015 року встановлено, що сторони домовилися та мали намір укласти договір стосовно продажу однією стороною та придбанням у власність іншою стороною нерухомого майна - будинку. Однак відповідно до вимог чинного законодавства його не оформили, а сплачені в рахунок виконання договору платежі є авансом, передача яких здійснювалась та фіксувалась сторонами у простій письмовій формі, у вигляді розписок і зазначене не заперечувалась сторонами.

Судовими рішеннями встановлено, що позивач 23 липня 2011 року передала відповідачу 8 000,00 грн як частину коштів, за усною домовленістю між ними, в рахунок авансового платежу за купівлю домоволодіння по АДРЕСА_1 і отримала змогу мешкати в ньому.

Цим же рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2015 року, залишеним у оскаржуваній частині без змін рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму авансу - грошові кошти у сумі 8 000,00 грн.

Зазначене рішення виконано лише 10 червня 2015 року.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, не виконав своїх зобов'язань, з жовтня 2011 року по червень 2015 року користувалась чужими грошовими коштами, а тому відповідно до вимог ЦК України зобов'язана сплатити проценти за користування чужими грошима, три проценти річних та інфляційні втрати.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п'ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідач мав грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2015 року, яке набрало законної сили 20 квітня 2015 року.

У випадку наявності судового рішення про стягнення коштів, яке не виконується боржником, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за весь період невиконання такого судового рішення.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку з невиконанням рішення суду про стягнення грошових коштів, невиконання такого зобов'язання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, проте апеляційний суд помилкового визначив початок порушення виконання грошового зобов'язання з 23 липня 2011 року - моменту передачі грошових коштів, а не з часу набрання законної сили рішенням суду, яким ці обставини встановлено.

У даному випадку індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача за період з 20 квітня по 10 червня 2015 року.

Тобто, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання у розмірі 558,93 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 33,53 грн.

Стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами на підставі статті 536 ЦК України є безпідставним, оскільки відповідно до наведеної норми за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. У цій справі судами встановлено, що сума у розмірі 8000,00 грн була авансовим платежем, який стягнуто з відповідача на підставі судового рішення, відповідно оплата відсотків сторонами не узгоджувалась, а тому на указану суму, стягнуту на підставі судового рішення, можливе нарахування лише трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про скасування рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року в частині стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання та трьох процентів річних від простроченої суми та ухвалення в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, на користь ОСОБА_3 із ОСОБА_4 підлягають стягненню судові витрати, а саме: судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 27,17 грн, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 576,43 грн, на користь ОСОБА_4 із ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 628,83 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року в частині стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання та трьох процентів річних від простроченої суми скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання та трьох процентів річних від простроченої суми задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3

індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання у розмірі 558,93 грн та три процента річних від простроченої суми у розмірі 33,53 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 27,17 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 576,43 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 628,83 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик