Справа № 186/1113/18
Провадження номер № 2/0186/385/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2018 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Демиденко С.М.,

секретар: Фадєєва Т.Б.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Першотравенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за договором позики та інфляційних сум, 3 процентів річних за користування грошима,

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення процентів за договором позики та інфляційних сум, 3 процентів річних за користування грошима.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01 серпня 2013 року він надав грошову позику в розмірі 18479,00 гривень ОСОБА_3, підтвердженням є власноруч написана розписка, датована 01 серпня 2013 року.

В звязку з фінансовими негараздами у ОСОБА_3 та невиконанням умов зобовязання, невиплата щомісячних процентів за користування грошима, ОСОБА_3 власноруч розписав по сумі позики 18 479,00 гривень, щомісячні проценти - 700 гривень (3.8 процентів від суми позики 702,20 гривні, але сума процентів за згодою сторін була округлена до 700,00 гривень щомісячно), і взяв на себе зобовязання сплатити проценти разом з сумою позики, але так як, позичальник добровільно відмовився повертати борг та проценти, то рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року, справа № 186/195/15-ц, з ОСОБА_3 була стягнута сума боргу 18 479 гривень, за позикою згідно розписки від 01 серпня 2013 року та судові витрати в розмірі 243,60 гривні, а всього 18 722 гривні 60 копійок.

Листом, датованим 01 вересня 2013 року та написаним власноруч відповідачем встановлено, що на суму позики 18479 гривень від 01 серпня 2013 року нараховуються щомісячні проценти в розмірі 700 гривень щомісячно.

З 21 березня 2016 року (дати набрання законної сили судового рішення) і по 10 квітня 2018 року, згідно зведеного виконавчого провадження ВП № 47922780 з ОСОБА_3 в примусовому порядку, за рішенням суду від 16 грудня 2015 року, справа № 186/195/15-ц, державною виконавчою службою, в примусовому порядку було стягнуто всього 197 гривень 03 копійки.

Індекс інфляції за період з 01 серпня 2013 року по 01 жовтня 2016 року становить 446 гривень 72 копійки.

Три проценти річних від простроченої суми за період з 01 серпня 2013 року по 31 квітня 2018 року становлять 2 633 гривні 26 копійок.

Проценти за користування грошима за період з серпня 2013 року по квітень 2018 року становлять 39 900 гривень.

Загальна сума яка підлягає стягненню з відповідача становить 42 979 гривень 98 копійок.

Просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 42 979 гривень 98 копійок, судовий збір в розмірі 705,00 гривень, витрати повязані з прибуттям до суду 631,80 гривня та компенсація за відрив від звичайних занять 558,45 гривень.

У судовому засіданні позивач уточнив свої позовні вимоги, а саме: по-перше зазначив, що насправді згідно свого розрахунку індексу інфляції наведеного в позові, він просить суд стягнути індекс інфляції по квітень 2018 року; по-друге зменшив свої позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції та 3% річних та просив суд стягнути їх за період з 01 вересня 2013 року у звязку з тим, що як він пояснив суду, в договорі позики не був встановлений строк її повернення, тому враховуючи що вимога про повернення суми позики та процентів була ним заявлена до відповідача 01 вересня 2013 року, саме з цього часу він має право на індекс інфляції та 3% річних.

Вимога про повернення позики та процентів 01 вересня 2013 року була заявлена відповідачу в усній формі, але відповідач свої зобовязання за договором не виконав. У звязку з чим 06 лютого 2015 року він звернувся з позовом про стягнення суми позики 18 479,00 гривень, позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою при зверненні до суду він не заявляв.

16 грудня 2015 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області, справа № 186/195/15-ц, з ОСОБА_3 була стягнута сума боргу 18 479 гривень, за позикою згідно розписки від 01 серпня 2013 року та судові витрати в розмірі 243,60 гривні, а всього 18 722 гривні 60 копійок. Рішення суду по теперішній час в повному обсязі не виконано та перебуває на примусовому виконанні в державній виконавчій службі.

Саме тому він 23 липня 2018 року звернувся до суду з цим позовом, з метою стягнути проценти за позикою, індекс інфляції та 3 відсотків річних.

Також пояснив суду, що не зважаючи на заперечення відповідача договір позики від 01 серпня 2013 року був з умовою про сплату процентів в розмірі 700 гривень щомісячно, що підтверджується наданими ним суду доказами.

Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності вважає її необґрунтованою, а строк позовної давності не пропущеним з тих підстав, що рішення суду про стягнення основної суми позики на теперішній час повністю не виконано. Просить суд уточнені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач надав суду письмовий відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позовна заява ОСОБА_1 не містить жодного натяку на будь - яку домовленість між ним та ОСОБА_1 на виплату процентів. Два обривки папірця, які він долучив до свого позову взагалі ніякого відношення до його позову не мають. Перший папірець він надав ОСОБА_1 на його прохання, як примірник розрахунку процентів з урахуванням суми позики, дати надання позики. Проценти які написані в обривкові папірця, та дата, записані як приклад розрахунку. Але позивач скористався цим папірцем. Його розрахунок суми позову є завищеним загальна сума, яка підлягає стягненню становить 1491,03 гривня.

У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував в повному обсязі та пояснив суду, що насправді він 01 вересня 2013 року повернув позивачу суму позики 18 479 гривень. Договір позики укладений між ними не передбачав сплату будь-яких процентів, але він сам від себе в якості вдячності позивачу додатково віддав 700 гривень. В той день 01 вересня 2013 року він на клаптику паперу зробив розрахунок на якому написав «18 479 гривень +700 гривень» також написав + 1500 гривень в рахунок повернення коштів за іншими договорами позики, укладеними також між ним та позивачем, які неповязані з цією справою та зазначив підсумок «20 679 гривень». Цей клаптик паперу він разом з грошима в сумі 20 679 гривень 01 вересня 2013 року передав позивачу. Натомість ОСОБА_1, йому оригінал розписки не повернув та через деякий час звернувся до суду про стягнення з нього суми позики, суд задовольнив позов ОСОБА_1, оскільки у нього був на руках оригінал розписки. Також ОСОБА_3, підтвердив суду що дійсно датою звернення ОСОБА_1, до нього з вимогою про повернення позики за договором від 01 серпня 2013 року є 01 вересня 2013 року.

Він розуміє, що є рішення про стягнення з нього 18 479 гривень, але заперечує, що була домовленість про сплату процентів в будь-якому розмірі, це вигадка позивача, інакше він звертаючись до суду 06 лютого 2015 року з позовом про стягнення суми позики, одночасно просив би суд стягнути й проценти. В іншій частині вимог, вважає розрахунок позивача за індексом інфляції та 3% річних завищеним. Та просить суд відмовити в задоволені позову повністю застосувавши строки позовної давності.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Дійсно, відповідач по справі ОСОБА_3 01 серпня 2013 року отримав грошові кошти в розмірі 18479,00 гривень зі строком повернення за першою вимогою у ОСОБА_1, що підтверджується власноруч написаною розпискою від 01 серпня 2013 року. Зазначена розписка не містить домовленості сторін про сплату щомісячних процентів в розмірі 700 гривень.

01 вересня 2013 року згідно пояснень сторін наданих в судовому засіданні, копії апеляційної скарги ОСОБА_3 в справі №186/195/15-ц про стягнення суми позики /а.с. №46/ та в грудні 2013 року згідно позовної заяви ОСОБА_1, рішення Першотравенського міського суду від 16 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року в справі №186/195/15-ц /а.с.38,48,4/ позивач усно звернувся до відповідача з вимогою про повернення позики.

У звязку з неповерненням позики 06 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики -18 479 гривень /а.с.38,48,4/. Позовних вимог про стягнення процентів, суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми ОСОБА_1, не заявляв.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області №186/195/15-ц від 16 грудня 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в зв'язку з невиконання зобов'язання за договором позики в розмірі 18 479,00 гривень та судовий збір в розмірі 243,60 гривні.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року залишено без змін.

Відповідно до листа №13.23/2166 від 07 травня 2018 року Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області встановлено, що з ОСОБА_3 на підставі виконавчого листа №186/195/15-ц виданого 16 грудня 2015 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області було стягнуто та перераховано на користь ОСОБА_1 наступні грошові кошти: 10,37 гривень (платіжне доручення №329 від 12 жовтня 2016 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №391 від 11 листопада 2016 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №449 від 14 грудня 2016 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №29 від 01 лютого 2017 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №48 від 02 березня 2017 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №78 від 15 березня 2017 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №112 від 11 квітня 2017 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №153 від 18 травня 2017 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №186 від 09 червня 2017 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №230 від 13 липня 2017 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №246 від 06 вересня 2017 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №282 від 20 вересня 2017 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №310 від 11 жовтня 2017 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №351 від 29 листопада 2017 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №379 від 22 грудня 2017 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №19 від 19 січня 2018 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №52 від 15 лютого 2018 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №94 від 14 березня 2018 року), 10,37 гривень (платіжне доручення №132 від 25 квітня 2018 року).

23 липня 2018 року ОСОБА_1, звернувся до суду з цим позовом.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити частково.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Щодо встановлення судом строку повернення позики.

Встановлення цього строку має значення для правильного вирішення цього спрору, а саме для встановлення періоду прострочення повернення позики, що дозволить визначити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, а також вирішити заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

Так, судом встановлено, що 01 вересня 2013 року згідно пояснень сторін наданих в судовому засіданні, копії апеляційної скарги ОСОБА_3 в справі №186/195/15-ц про стягнення суми позики /а.с. №46/ та в грудні 2013 року згідно позовної заяви ОСОБА_1, рішення Першотравенського міського суду від 16 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року в справі №186/195/15-ц /а.с.38,48,4/ позивач усно звернувся до відповідача з вимогою про повернення позики.

Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/ обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України /далі ЦК України/ якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи зазначене суд приходить до висновку, що в грудні 2013 року позивач заявив усну вимогу про повернення заборгованості за договором позики, а строк повернення настав в січні 2014 року.

В частині позивних вимог про стягнення нарахованих позивачем процентів.

Між сторонами існує спір, чи передбачав договір позики від 01 серпня 2013 року умову про сплату щомісячних відсотків в розмірі 700 гривень.

Згідно правового висновку Верховного Суду України /Постанова від 11.11.2015р., №6-1967цс15/: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

Судом встановлено, що боргова розписка від 01 серпня 2013 року не містить жодних умов про сплату будь-яких процентів.

На підтвердження своїх вимог, позивач надав суду в якості доказу записи зроблені відповідачем та копію апеляційної скарги відповідача в справі №186/195/15-ц /а.с.7,8,46/.

Надаючи оцінку зазначеним доказам суд враховує положення ст. 80 та 81 ЦПК України: «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях».

Надані позивачем докази /а.с.7,8,46/ не дають можливості суду встановити факт наявності домовленості між сторонами договору позики, про сплату процентів в розмірі 700 гривень, на постійній щомісячний основі, початок та закінчення періоду їх нарахування.

Саме тому в задоволені позовних вимог в цій частині слід відмовити.

В той же час, в своїй позовній заяві як і в судовому засіданні позивач посилався як на підставу свого позову також на абзац 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України згідно якої, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Зазначені посилання суд вважає обґрунтованими.

Але, своє тлумачення абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України надала ОСОБА_4 Верховного Суду в своєму правовому висновку /п. 89-91 Постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12/.

Згідно якого за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, враховуючи що строк користування позикою за договором від 01 серпня 2013 року сплив в січні 2014 року нарахування позивачем після цієї дати процентів є неправомірним, а тому у задоволені позовних вимог про стягнення процентів за період з лютого 2014 року слід відмовити.

В частині позовних вимог про стягнення процентів за договором позики на підставі абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України за період з серпня 2013 року по січень 2014 року, суд приходить до висновку, що позивачем за цими вимогами пропущений строк позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлена п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки (штрафу, пені).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, про порушення свого права на отримання процентів позивач дізнався в січні 2014 року. 06 лютого 2015 року звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики -18 479 гривень /а.с.38,48,4/ у звязку з чим відбулося переривання трьох річного строку позовної давності. Звернувся до суду з цим позовом 23 липня 2018 року тобто за межами трьох річного строку позовної давності.

Враховуючи вище зазначене в задоволені позовних вимог в частині стягнення процентів за договором позики на підставі абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України за період серпень 2013 року по січень 2014 року слід відмовити за спливом строку позовної давності.

В частині позивних вимог про стягнення нарахованого позивачем встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Суд враховує правову позицію висловлену Верховним Судом України в Постанові від 26 квітня 2017 року справа № 3-1522гс16, згідно якої до правових наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 відсотків річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення.

Враховуючи, що позивач звернувся 23 липня 2018 року за стягненням інфляційних втрат і річних відсотків за весь період прострочення платежу, то суд повинен встановити, чи дотримано строки позовної давності. Позивач визначив період для стягнення 3 процентів річних та інфляційних втрат із 01 серпня /уточнив суду вересня/ 2013 року по 30 квітня 2018 року, тому задоволенню підлягають вимоги про стягнення 46,3 гривень, інфляційних втрат та 11,37 гривень, 3 процентів річних, нарахованих за період із 23 липня 2015 року по 25 квітня 2018 року /дату останнього часткового платежу на погашення суми позики/. В іншій частині позивних вимог слід відмовити, застосувавши наслідки спливу позовної давності.

Розглядаючи вимоги ОСОБА_1 про відшкодування йому судових витрат по справі суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.133 ЦПК Україн и судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 704,80 гривень.

До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 138 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Враховуючи зазначене у відшкодуванні таких витрат позивачу суд відмовляє.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що повязані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України постанова від 27 квітня 2006 р. № 590 .

Згідно якої сума компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати її розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач є пенсіонером, судові засідання в справі відбувалися: 19 вересня 2018 року (5 хвилин); 26 вересня 2018 року (1 годину 55 хвилин); 03 жовтня 2018 року (36 хвилин) суд приходить до висновку, що обґрунтованим розміром компенсації є 58 гривень 26 копійок, згідно розрахунку (2 години 36 хвилин - час судових засідань в 2018 році х 22 гривні 41 копійка - мінімальна погодинна оплата праці, встановлена Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" станом на 01 січня 2018 року).

Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Згідно ст. 141. ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що від 58 гривень 26 копійок. компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять, становить менше 1 копійки, у звязку з чим ці витрати компенсації також не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258, 263, 264-265 ЦПК України, - суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за договором позики та інфляційних сум, 3 процентів річних за користування грошима задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, останнє відоме місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків №, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків №, інфляційних втрат в розмірі 46 (сорок шість) гривень 30 копійок, 3 процентів річних за договором позики від 01 серпня 2013 року, нарахованих за період з 23 липня 2015 року по 25 квітня 2018 року включно, в розмірі 11 (одинадцять) гривень 37 копійок.

В іншій частині позивних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, останнє відоме місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків №, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків №, судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області.

СУДДЯ: /ОСОБА_5/