Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 401/4030/16-ц

провадження № 61-10780св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ТзОВ «Світловодський машинобудівний завод» на постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Єгорової С. М., Дуковського О. Л., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ТзОВ «Світловодський машинобудівний завод» (далі - Товариство), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути заборгованість, а саме: із заробітної плати у сумі 82 060,00 грн, компенсацію за її затримку у сумі 976,00 грн та моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що працює у Товаристві на посаді головного інженера, з 30 січня 2016 року по 31 липня 2016 року був призначений виконуючим обов'язки генерального директора Товариства. Проте, 15 червня 2016 року без проведення у встановленому законом порядку загальних зборів учасників Товариства, генеральним директором призначений ОСОБА_6, який 23 червня 2016 року організував силове захоплення прохідної та бухгалтерії заводу, внаслідок чого він був позбавлений можливості вільного доступу на територію підприємства та виконання своїх посадових обов'язків генерального директора. За захистом своїх прав він звернувся до Світловодського міськрайонного суду, який рішенням від 22 вересня 2016 року зобов'язав посадових осіб Товариства не чинити йому перешкод у виконанні обов'язків генерального директора. Вказане судове рішення передано до виконавчої служби для примусового виконання, проте виконано не було. Таким чином, із 23 червня 2016 року він відсутній на своєму робочому місці генерального директора через недопущення його на територію заводу, хоча звільнений з роботи він не був.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 з 23 червня 2016 року будь-якої роботи у Товаристві не виконував, а тому відповідно до статей 94, 115 КЗпП України підстав для нарахування йому заробітної плати у відповідача не було. Крім того, спір щодо наявності у ОСОБА_4 повноважень на виконання обов'язків генерального директора Товариства відносяться до корпоративних та знаходяться поза межами компетенції цивільного суду, а тому вимоги про стягнення заробітної плати за не виконувану ним роботу, а також стягнення компенсації втрати частини доходів та відшкодування моральної шкоди, які є похідними від вимоги про стягнення заробітної плати, не можуть бути задоволені.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 грудня 2017 року рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 червня 2017 року скасовано, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з Товариства на користь ОСОБА_4 заборгованість із заробітної плати у сумі 68 920,00 грн, компенсацію за її затримкуу сумі 976,00 грн, моральну шкоду у сумі 5 000,00 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи скаргу апеляційний суд виходив із того, що заробітна плата у спірний період ОСОБА_4 не виплачувалась, хоча трудові відносини з Товариством не припинялись. Затримка виплати заробітної плати на один і більше календарних місяців, за час, коли індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток, призвела до втрати її частини, що є підставою для виплати відповідної компенсації. Крім того, оскільки доводи позивача про те, що відповідач допустив порушення його прав, як працівника, не нараховуючи і не виплачуючи заробітну плату за період із червня 2016 року по квітень 2017 року, заподіяв йому моральних страждань, які полягають у втраті нормальних життєвих зв'язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, знайшли своє підтвердження.

У лютому 2018 року Товариство подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 грудня 2017 року, в якій просило скасувати оскаржуване рішення суду мотивуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Указало на те, що в оскаржуваному рішенні судом апеляційної інстанції зазначено, ніби відповідач у справі не надав доказів, що позивач без поважних причин протягом всього спірного періоду був відсутній на роботі і не виконував своїх посадових обов'язків. Тобто апеляційний суд вважав встановленим факт виконання позивачем у спірний період посадових обов'язків генерального директора Товариства, а такі висновки суперечать документам, які долучені до матеріалів справи. Крім того, апеляційним судом не враховано, що жодних доказів виконання позивачем у цій справі своїх посадових обов'язків у період із 23 червня 2016 року надано не було, сутність таких посадових обов'язків, порядок, форму, час та місце їх виконання позивачем та його представниками зазначено також не було.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій цивільній справі, витребувано матеріали справи,зупинено виконання постанови Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 грудня 2017 року в частині, що не підлягає негайному виконанню, до закінчення касаційного провадження, а також надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У березні 2018 року вказана цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

У квітні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила залишити скаргу без задоволення, а постановлене судове рішення апеляційного суду без змін, мотивуючи тим, що рішення ґрунтується на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їхній сукупності, є законним та всебічно обґрунтованим. Указувала на те, що в процесі розгляду цивільної справи суд не припустився порушень норм ні матеріального, ні процесуального права і жодних підстав для його скасування немає. Натомість, касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими.

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2018 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо участі у судовому засідання у режимі відеоконференції при розгляді цієї справи, відмовлено.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом установлено, що наказом виконуючого обов'язки генерального директора Товариства від 29 січня 2016 року № СМЗ/К-10 на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства від 21 січня 2016 року ОСОБА_4 призначено виконуючим обов'язки генерального директора з 29 січня 2016 року по 31 липня 2016 року.

Згідно з протоколом загальних зборів учасників від 19 лютого 2016 року № 22 прийнято рішення призначити виконуючим обов'язки генерального директора Товариства ОСОБА_4 на термін із 30 січня 2016 року по 31 липня 2016 року. У термін до 31 липня 2016 року провести конкурсний відбір на посаду генерального директора, про що внесено відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - Реєстр) щодо зміни керівника юридичної особи та складу підписантів. Рішенням загальних зборів учасників Товариства, оформленого протоколом від 15 червня 2016 року № 23, генеральним директором призначено ОСОБА_6 Протокол не містить відомостей про звільнення з посади виконуючого обов'язки генерального директора Товариства ОСОБА_4

Державним реєстратором Реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції ОСОБА_7, на підставі поданих ОСОБА_6 документів, а саме: протоколу загальних зборів від 15 червня 2016 року № 23 та заяви про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, внесено зміни до Реєстру та ПФ щодо додаткової інформації, керівника юридичної особи та складу підписантів, згідно з яким засновниками Товариства є ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 21 липня 2016 року, яке залишено без змін постановою Дніпропетровського Апеляційного господарського суду від 13 вересня 2016 року, рішення про призначення генеральним директором ОСОБА_6 визнано недійсним.

Відповідно до протоколу від 22 липня 2016 року № 24 загальних зборів учасників Товариства, вирішено призначити генеральним директором ОСОБА_8

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 24 жовтня 2016 року визнано недійсним рішення про призначення генеральним директором ОСОБА_8

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 14 серпня 2016 року у справі № 912/3133/16 визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства, що оформлене протоколом № 24 від 22 липня 2016 року в частині рішення: питання другого порядку денного викладеному у протоколі від 22 липня 2016 року № 24, а саме: «Визнати за результатами фінансово-господарської діяльності Товариства за перше півріччя 2016 року незадовільною роботу виконуючого обов'язки генерального директора ОСОБА_4 за увесь час його управління Товариством та підтримати рішення загальних зборів учасників Товариства, оформлене протоколом від 15 червня 2016 року № 23 про звільнення ОСОБА_4 з посади виконуючого обов'язки генерального директора Товариства з 14 червня 2016 року»; питання четвертого порядку денного викладеному у протоколі від 22 липня 2016 року № 24: «Звільнити від виконання обов'язків генерального директора ОСОБА_6 із 21 липня 2016 року та призначити генеральним директора ОСОБА_8 з правом першого підпису із 22 липня 2016 року»; питання шостого порядку денного викладеному у протоколі від 22 липня 2016 року № 24: «Визнати незадовільною участь учасника ОСОБА_4 у діяльності Товариства».

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19 жовтня 2017 року залишено без змін рішення Господарського суду Кіровоградської області від 14 серпня 2016 року у справі № 912/3133/16.

Цією постановою встановлено відсутність окремо прийнятого рішення про звільнення ОСОБА_4 із посади виконуючого обов'язки генерального директора Товариства. Тобто, зміст рішення відповідно до пункту 2 протоколу зборів від 22 липня 2016 року № 24 не відповідає змісту рішення, оформленого протоколом від 15 червня 2016 року № 23. Окрім того, рішення загальних зборів учасників від 15 червня 2016 року № 23 визнано недійсним рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 21 липня 2016 року у справі № 912/2480/16, яке набрало законної сили 13 вересня 2016 року.

У матеріалах справи відсутні відомості щодо втрати чинності рішення загальних зборів від 19 лютого 2016 року оформлене протоколом № 22, відповідно до якого виконуючим обов'язки генерального директора призначено ОСОБА_4 у термін із 30 січня по 31 липня 2016 року. Згідно з наведеним рішенням позивач лише виконував обов'язки генерального директора без призначення на цю посаду. Відповідні обставини встановлені, зокрема, ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2017 року у справі № 401/2097/16-ц та не спростовуються матеріалами справи № 912/3133/16.

Отже, Верховний Суд погоджується з аргументованим висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивача через неправомірні дії відповідача не було допущено до роботи у зв'язку з чим, товариство зобов'язане виплатити йому заробітну плату. При цьому відповідачем не надано доказів, що позивач без поважних причин протягом всього спірного періоду був відсутній на роботі і не виконував своїх обов'язків, не доведено обставини щодо виконання його посадових обов'язків іншими особами.

Заробітна плата, як зазначено у частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частині першій статті 94 КЗпП України, - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору (стаття 21 Закону України «Про оплату праці»). Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку; своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівника не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості (стаття 97 Кодексу законів про працю, статей 15 і 24 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІП та Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податку й обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації.

У справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що індексація заробітної плати провадиться в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663, котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Так, згідно з витягом із Реєстру ОСОБА_4 30 січня 2016 року призначений виконуючим обов'язки генерального директора Товариства.

Відповідно до штатного розпису Товариства посадовий оклад генерального директора - 7 640,00 грн, головного інженера - 6 000,00 грн.

Згідно з довідкою про доходи від 06 червня 2017 року ОСОБА_4 працює на посаді головного інженера, його доходи за період із 30 січня 2016 року по 14 червня 2016 року з урахуванням податку на доходи становлять 12 745,00 грн, відомості про нарахування і виплату заробітної плати за період з червня 2016 року відсутні.

Як вбачається з індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України (далі - ПФУ) ОСОБА_4 з червня 2016 року заробітна плата не нараховувалась, не виплачувалась та відрахування до Пенсійного фонду не проводились.

Відповідно до витягів із табелів обліку використання робочого часу, за період із червня 2016 року по березень 2017 року робочі дні головного інженера Товариства ОСОБА_4 обліковуються позначками «НЗ» - неявка з нез'ясованих причин.

Враховуючи викладене, суд вважає, що викладені позивачем обставини щодо невиконання роботодавцем умов трудового договору про оплату праці частково знайшли своє підтвердження і не спростовані відповідачем.

Крім того, судом апеляційної інстанції правильно установлено, що ОСОБА_4 тимчасово виконував обов'язки генерального директора у термін із 30 січня по 31 липня 2016 року, фактично обіймаючи посаду головного інженера і на час розгляду цього спору не був звільнений чи відсторонений у встановленому законом порядку, до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, у тому числі, відсутність на роботі без поважних причин або прогули, не притягувався.

Отже суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо заборгованості із заробітної плати у сумі 68 920,00 грн, що розрахована відповідно до посадового окладу генерального директора за період тимчасового виконання ОСОБА_4 цих посадових обов'язків.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Але відповідальність за завдання шкоди (у тому числі і моральної) за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Обов'язковою умовою для такої відповідальності є причинний зв'язок між противоправною поведінкою особи та завданою шкодою.

Таким чином, колегією суддів апеляційного суду обґрунтовано визначено характер, тривалість та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, істотність вимушених змін у його житті, хворобливий стан, загострення гіпертонічної хвороби, ступінь вини відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, обґрунтовано визначено розмір моральної шкоди.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідає вимогам статей 263, 264, 382 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки суду по суті вирішеного спору є необґрунтованими, є помилковими, спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення, який є достатньо повним та мотивованим.

Твердження заявника, що жодного рішення щодо встановлення ОСОБА_4 посадового окладу у розмірі 7 460,00 грн як виконуючому обов'язки генерального директора Товариства загальними зборами не приймалося, є необґрунтованим, оскільки розмір заробітної плати, що передбачений штатним розписом, не може персоніфікуватися щодо конкретної особи, яка займає посаду.

Крім того, доводи заявника, що суд не мав правових підстав стягувати з відповідача заробітну плату згідно з штатним розписом, а лише мав підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який є значно меншим, ніж сума, стягнута з відповідача апеляційним судом, не заслуговує на увагу, оскільки позовні вимоги ОСОБА_4 стосуються стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за її затримку та відшкодування моральної шкоди.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик