Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 758/10036/15-ц

провадження № 61-20361св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва у складі судді Васильченка О. В. від 17 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Кравець В. А., Махлай Л. Д., від 30 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», (далі - ТОВ «Кей-Колект»), публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання частково недійсним договору факторингу від 12 грудня 2011 року.

У лютому 2017 року ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» звернулись до суду з заявою про залишення позовної заяви ОСОБА_4 без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року заяву ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» про залишення позовної заяви без розгляду задоволено. Позовну заяву ОСОБА_4 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що повідомлена у встановленому законом порядку ОСОБА_4 повторно не з'явилась у судове засідання та від неї не надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення позовної заяви ОСОБА_4 без розгляду на підставі на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року, оскільки позивач, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи в суді першої інстанції, не з'явилась повторно у судове засідання і не направила свого представника у судові засідання, а також не подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки її належним чином не було повідомлено про розгляд справи призначений на 23 січня 2017 року. Також суд першої інстанції не розглянув клопотання її представника про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Правом на подання відзиву на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною третьою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, суди установили, що ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 27 січня 2016 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено судове засідання на 09 лютого 2016 року, про що повідомлено сторони.

Судові засідання 09 лютого 2016 року, 01 березня 2016 року, 29 березня 2016 року, 20 квітня 2016 року, 20 травня 2016 року, 07 червня 2016 року, 07 липня 2016 року, 26 липня 2016 року, 20 вересня 2016 року, 13 жовтня 2016 року, 16 листопада 2016 року, 23 листопада 2016 року, 14 грудня 2016 року неодноразово було відкладено за клопотаннями позивача, в тому числі у зв'язку з уточненням позивачем позовних вимог.

У судове засідання, призначене на 23 січня 2017 року, позивач не з'явилась та явку свого представника не забезпечила, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 104, т. 2).

Крім того, про належне повідомлення про судове засідання, призначене на 23 січня 2017 року, свідчить клопотання представника позивача від 13 січня 2017 року про відкладення розгляду справи, призначеного на 23 січня 2017 року, та проведення судового засідання в режимі відеоконференції (а. с. 117, т. 2).

У зв'язку з неявкою в судове засідання позивача та для забезпечення його належного повідомлення про час та місце розгляду справи, розгляд справи було відкладено на 17 лютого 2017 року.

У судове засідання, призначене на 17 лютого 2017 року, позивач повторно не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням про отримання судової повістки (а. с. 124, т. 2).

Отже судами установлено, що належним чином повідомлена про день та час розгляду справи позивач, не з'явилась повторно у судове засідання та не повідомила причини неявки до суду й заяву про розгляд справи у її відсутність до суду не направляла.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно із частиною третьою статті 169 ЦПК України 2004 року у разі повторної неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Системний аналіз вищевказаних норм процесуального права свідчить про те, що законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказував на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов'язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Таким чином, згідно з вимогами ЦПК України 2004 року суд не зобов'язаний з'ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого позивача в судове засідання і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За змістом статей 10, 11 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов'язками, але зобов'язана здійснювати їх добросовісно, відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених статтями 27, 29 цього Кодексу в указаній вище редакції.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення Європейського суду з прав людини від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов'язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши те, що позивач, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи в суді першої інстанції, не з'явилась повторно у судове засідання і не направила свого представника у судові засідання, дійшов правильного висновку про залишення позовної заяви без розгляду, правильно застосувавши положення статті 169, пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.

Доводи ОСОБА_4 про те, що її належним чином не було повідомлено про розгляд справи призначений на 23 січня 2017 року, спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи, яким судами надана належна правова оцінка.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Так, ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 13 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача - ОСОБА_6 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Колегія суддів вважає, що право ОСОБА_4 на доступ до суду не є порушеним, оскільки після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, позивач має право звернутися до суду повторно відповідно до частини другої статті 207 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк