Справа № 336/4815/17
Провадження № 2/336/198/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., за участю секретаря судового засідання Палубінської К.М., розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права приватної власності на частку домоволодіння та виділення у користування частину домоволодіння, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом в якому просила суд визнати за нею право приватної власності на 61/200 частку домоволодіння у складі житлового будинку літ. Д, гаражу, літньої кухні, погребу, душу і вбиральні, що розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Абразивна, буд. 16 та / або на 1/2 частку вказаних обєктів у вигляді будівельних матеріалів використаних в ході їх перепланування та будівництва; на 1/2 частку автомобіля Honda Accord, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований на імя ОСОБА_2; на 1/2 частку автомобіля ГАЗ-53, державний реєстраційний номер ЗПС 4344, який зареєстрований на імя ОСОБА_2; вселити її у житловий будинок літ. Д, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Абразивна, буд. 16 та визначити між нею та відповідачем порядок користування житловим будинком літ.Д, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Абразивна, буд. 16, виділивши їй у користування квартиру № 2 загальною площею 41,7 кв.м. в тому числі житловою площею 25,5 кв.м. (у складі: коридор № 1 площею 8,8 кв.м., кімната № 2 площею 7,0 кв.м., кімната № 3 площею 13,2 кв.м., кімната № 4 площею 5,3 кв.м., кухня № 5 площею 7, 4 кв.м.), розташовану у житловому будинку літ. Д за адресою: м. Запоріжжя, вул. Абразивна, буд. 16.

01.02.2018 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя ухвалено часткове рішення, яким позовні вимоги про поділ майна подружжя, а саме про визнання права власності на 1/2 частку автомобіля «Honda Accord», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на 1/2 частку автомобіля «ГАЗ-53», державний реєстраційний номер ЗПС 4344 та вселення задоволено.

В іншій частині невирішених позовних вимог розгляд справи продовжений.

В процесі розгляду справи ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги шляхом їх зменшення та просила: визнати право приватної власності ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2) на 61/200 частку домоволодіння за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Абразивна, будинок №16 (шістнадцять), до складу якої входять обєкти позначені літерами: Д, д, Е-2, Л, М, Н, О, К, пг та виділити у користування ОСОБА_1 у житловому будинку літ.Д: душова №1-11 площею 1,1кв.м.; коридор №1-3 площею 7,4 кв.м., житлова кімната №1-4 площею 7,0кв.м.; житлова кімната №1-5 площею 13,2кв.м. та житлова кімната №1-6 площею 5,3кв.м., в загальному користуванні залишити кухню №1-2 площею 14,8 кв.м.

В обґрунтування позовної заяви зазначила, що вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 У шлюбі позивач та відповідач ОСОБА_2, набули у спільну сумісну власність 61/100 частку домоволодіння, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Абразивна, буд.16, у складі житлового будинку літ.Д та інших господарських будівель та споруд, що підтверджується документами про оформлення та реєстрацію права власності на майно в 1994 році, тому на підставі статей 16 18 Закону України «Про власність», статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який був чинним до 1 січня 2004 року, 61/200 частка домоволодіння є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

22.03.2018 року через канцелярію суду від представника відповідачів надійшов письмовий відзив на позовну заяву, за змістом якого останній просить відмовити у позові, з тих підстав, що сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя, спірний будинок був збудований до реєстрації шлюбу в 1982 році, а факт зведення будинку в період шлюбу позивачем не доведено. Також в обґрунтування заперечень на позов вказав на те, що вимога про виділення позивачу частини майна у користування також не підлягає задоволенню з огляду на факт недоведеності наявності права спільної сумісної власності між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок, неможливість визначення порядку користування домоволодінням лише між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, без участі іншого співвласника відповідача ОСОБА_3, оскільки позивачем не надано доказів того, що запропонований порядок користування домоволодінням є можливий з технічної точки зору та не порушив би прав всіх співвласників домоволодіння.

Позивач в судове засідання 03.10.2018 року не зявилась.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, просили відмовити в позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання 03.10.2018 року не зявилась, про день, час та місце його проведення була повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі.

Свідок ОСОБА_4, допитана в судовому засіданні 06.06.2018 року, пояснила, що відповідачі по справі є її братом та матірю, будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Абразивна, 16 її батьки будували у 1977 році, у 1978 році її брат - ОСОБА_2 пішов до армії.

Свідок ОСОБА_5, допитаний в судовому засіданні 06.06.2018 року, пояснив, що він є сусідом учасників справи, також зазначив, що коли відповідач ОСОБА_2 пішов до армії у 1978 році будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Абразивна, 16, був збудований, відповідач ОСОБА_2 будував ще один будунок.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до частин 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин 1 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Згідно зі статтею 25 Кодексу про шлюб та сімю України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 60, частини 1 статті 62 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» передбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Отже, предметом доказування в даному випадку є джерело і час придбання спірного майна або збільшення цінності майна в період шлюбу внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Судом встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був зареєстрований відділом РАЦС Шевченківського райвиконкому 18 грудня 1982 року (т. 1, а.с.4).

Позивачем надані, а судом досліджені докази того, що право власності на 61/100 домоволодіння № 16 по вулиці Абразивній в місті Запоріжжя оформлено та зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності від 25 травня 1994 року № 256 (т. 1, а.с.12), цей факт також не заперечується відповідачами.

Водночас, сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Норми статей 57, 60 Сімейного кодексу України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті.

Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу.

Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу.

Доказів того, що спірне майно було збудоване в період шлюбу за спільні кошти або за спільною участю подружжя коштами чи працею, або те, що майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат, позивачем надано не було, що свідчить про недоведеність того, що 61/100 частина спірного домоволодіння набута позивачем та відповідачем ОСОБА_2 у власність у період шлюбу.

Окрім того, з урахуванням наданих позивачем доказів, судом не встановлено законних підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 61/200 частку домоволодіння за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Абразивна, будинок №16 (шістнадцять), до складу якої входять обєкти позначені літерами: Д, д, Е-2, Л, М, Н, О, К, пг, оскільки позивач не довела того, що саме визначений нею обсяг об"єктів нерухомості, відповідає її частці у спільній сумісній власності подружжя.

Надаючи оцінку доказам у справі, а саме, технічним паспортам на житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Абразивна 16, які надані сторонами (т. 1 а.с. 14, т. 1 а.с. 78, т. 1 а.с. 104, т. 1 а.с. 183, т. 1 а.с. 247, т. 2 а.с. 30) суд позбавлений можливості встановити дійсні обставини справи, на які посилаються сторони, оскільки, останні містять суперечливу інформацію.

Відповідно до частини 1 пункту 1 статті 103 Цивільного процесуального кодексу України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Судом, з урахуванням приписів частини 5 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, було розяснено сторонам право щодо можливості заявляти клопотання про призначення відповідної експертизи, однак під час розгляду даної справи сторонами заяв про призначення відповідної судової технічної експертизи у порядку, передбаченому статтею 103 Цивільного процесуального кодексу України, не подавалось.

Відповідно до частини 3 статті 358 Цивільного кодексу України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Судом встановлено та підтверджено сторонами, що порядок користування домоволодінням між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не визначався, майно в натурі не виділялося та відповідно до змісту дослідженого в судовому засіданні рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради від 28.07.1994 року № 431/10, виписка з якого міститься в матеріалах справи (т. 1, а.с.71), неможливо здійснити поділ домоволодіння між його співвласниками.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів того, що запропонований в позовних вимогах порядок користування домоволодінням є можливим з технічної точки зору і не порушить прав всіх співвласників домоволодіння, в тому числі відповідача ОСОБА_3, а недоведеність позивачем права власності на 61/200 частину домоволодіння за адресою м. Запоріжжя, вул. Абразивна, 16, унеможливлює виділення у користування позивача частини домоволодіння згідно зі змістом позовних вимог.

Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 77, 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приймаючи до уваги вищенаведене, беручи до уваги обставини та правові підстави, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, що становлять предмет позову, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права приватної власності на частку домоволодіння та виділення у користування частину домоволодіння відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повне рішення суду складено 10.10.2018 року.

Суддя: Я.Р.Марко