Справа № 449/723/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2018 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Гуняк О.Я.,

з участю секретаря судових засідань Подусівської Л.В.,

прокурора Салій М.І.,

представника позивача: Бригарди О.С.,

представників відповідачів: Андрухів О.В., ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Перемишляни цивільну справу за позовом Золочівської місцевої прокуратури Львівської області, в інтересах держави в особі: Львівської обласної державної адміністрації до Перемишлянської районної державної адміністрації, ОСОБА_5 про визнання незаконними розпоряджень голови Перемишлянської РДА №140 від 18.03.2010 року, визнання недійсним договору оренди землі від 22.07.2011 року та зобов'язання повернути земельну ділянку,-

в с т а н о в и в :

Золочівська місцева прокуратура звернулась з позовом в інтересах Львівської обласної державної адміністрації до Перемишлянської районної державної адміністрації, ОСОБА_5 та просила: визнати поважними причини пропуску строку позовної давності Золочівською місцевою прокуратурою та поновити його; визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області №140 від 18.03.2010року "Про затвердження технічної документації землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для обслуговування існуючого ставка для рибогосподарських потреб гр. ОСОБА_5 на території Білецької сільської ради"; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, розташованої на території Білецької сільської ради (за межами населеного пункту) площею 1,14962 га, який укладений 22.07.2011р. між ОСОБА_5 та Перемишлянською районною державною адімінстрацією Львівської області; зобов'язати ОСОБА_5 повернути земельну ділянку площею 1,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_1) до земель державної власності.

Позов мотивує тим, що на виконання доручення прокуратури Львівської області щодо вивчення законності відведення, використання земель та водних об'єктів Золочівською місцевою прокуратурою зібрано та вивчено інформації органів державної влади та органів місцевого самоврядування з цих питань. Встановлено, що розпорядженням голови Перемишлянського районної державної адміністрації №140 від 18.03.2010р. "Про затвердження технічної документації землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для обслуговування існуючого ставка для рибогосподарських потреб гр. ОСОБА_5 на території Білецької сільської ради" така технічна документація із землеустрою затверджена, а ОСОБА_5 зобов'язано укласти договір оренди земельної ділянки з райдержадміністрацією та провести його реєстрацію до 01.05.2010року. 22.07.2011року, в порушення терміну, передбаченому розпорядженням, укладено договір оренди землі між Перемишлянською районною адміністрацією та ОСОБА_5, який зареєстрований в Управлінні Держкомзему у Перемишлянському районі 22.07.2011р. за №00007. Зазначає, що про наявність оспорюваного розпорядження голови Перемишлянської РДА та договору оренди землі від 22.07.2011 року прокуророві стало відомо під час виконання доручень прокуратури Львівської області, а саме в січні 2017 року.

Вважає, що розпорядження голови Перемишлянської РДА та договір оренди землі є протиправними та підлягають визнанню недійсним. Згідно п. 14 оскаржуваного Договору земельна ділянка передається для рибогосподарських потреб. Покликаються на ст.1 ЗУ "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів", Концепцію розвитку водного господарства України, п. 1 Положення про Державне агентство водних ресурсів, ст. 58 ЗК України та зазначає, що діяльність пов'язана з наданням водних об'єктів для рибогосподарських потреб не є веденням водного господарства .

Покликається на те, що голова Перемишлянської РДА при прийнятті оскаржуваних розпоряджень вийшов за межі наданих йому повноваження, при цьому порушив вимоги ч. 3 ст. 122 ЗК України, оскільки районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів лише для сільськогосподарського використання, ведення водного господарства та для будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району.

Окрім цього, зазнача', що рибогосподарська діяльність це діяльність юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців, а ОСОБА_5 ні на момент прийняття оскаржуваного розпорядження та укладення договору оренди землі не мав законних прав на зайняття рибогосподарською діяльністю та відповідно, оренди земельних ділянок водного фонду для вказаних цілей. Покликається на вимоги ст.ст. 203,215,1212,1213 ЦК України та вважає, що договір оренди землі від 22.07.2011р. укладено на виконання розпорядження Голови Перемишлянської РДА №140 від 18.03.2010р., який є незаконними, суперечать вимогам законодавства та підлягають визнанню недійсними.

В судовому засіданні прокурор Золочівської місцевої прокуратури позов підтримала, з мотивів викладених в ньому, просила такий задовольнити.

Представник Львівської обласної державної адміністрації - Бригарда О.С. позов підтримала. Зазначила, що дійсно при винесенні оскаржуваних розпоряджень було порушено вимоги законодавства. Однак вважає, що Львівська обласна адміністрація отримувала від Перемишлянської районної адміністрації оскаржувані розпорядження, оскільки всі розпорядження надсилались до Львівської обласної адміністрації. Вважає, що при прийнятті рішення слід врахувати строк позовної давності.

Представник Перемишлянської районної державної адміністрації - Андрухів О.В. позов заперечила. Вважала, що позов є незаконним, безпідставним та необґрунтований, тому у задоволенні такого слід відмовити. Оскільки, розпорядження Перемишлянської районної державної адміністрації №140 від 18.03.2010року "Про затвердження технічної документації землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для обслуговування існуючого ставка для рибогосподарських потреб гр. ОСОБА_5 на території Білецької сільської ради" та договір оренди земельної ділянки, розташованої на території Білецької сільської ради (за межами населеного пункту) площею 1,14962 га, укладений 22.07.2011р. між ОСОБА_5 та Перемишлянською районною державною адіміністрацією Львівської області прийняті в межах повноважень та з дотриманням процедури, встановленої законодавством, відповідно до вимог ст.ст. 17,93,120,124 ЗК України, ЗУ "Про оренду землі", ЗУ "Про землеустрій", ст. 51 ВК України, п.7 ст. 13 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації".

Зазначила, що позивач довідався раніше про оскаржувані ним розпорядження Перемишлянської райдержадміністрації, оскільки підшивка протоколів із прийнятими розпорядженнями Перемишлянською районною державною адміністрацією щомісячно подаються загальним відділом Перемишлянської районної адміністрацією до прокуратури району. Покликається на те, що до 01 липня 2013 року місцеві державні адміністрації були наділені повноваженнями щодо передачі земельних ділянок водного фонду в оренду, що стверджується Законом України від 06.09.2012 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", ЗУ "Про аквакультуру", оскільки лише з 1 липня 2013 року повноваження щодо розпорядження землями водного фонду державної власності перейшли до Львівської обласної державної адміністрації.

Відповідач та його представник - ОСОБА_4 позов заперечив. Просив застосувати позовну давність, прийняти рішення, яким відмовити у позові у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Вважає, що Перемишлянською районною державною адміністрацією подавалися до Золочівської місцевої прокуратури Львівської області звіти про укладені договори.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,4 ЦК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до приписів ст.19 Конституції України та вимог ст.7 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.1999 р.№586 ( далі Закону) органи державної влади, їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 7 ст.13 Закону №586 передбачені повноваження місцевих адміністрацій щодо розпорядження землями в межах їх територій.

Згідно зі ст.ст.16,21 ЦК України та ст.152 ЗК України одним із способів захисту права є визнання незаконними рішень органів державної влади.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Районним судом встановлено, що розпорядженням голови Перемишлянського районної державної адміністрації №140 від 18.03.2010року "Про затвердження технічної документації землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для обслуговування існуючого ставка для рибогосподарських потреб гр. ОСОБА_5 на території Білецької сільської ради" затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку водного фонду, загальною площею 1,1496 га для обслуговування існуючого ставка для рибогосподарських потреб із земель водного фонду (ставок) Білецької сільської ради за межами с. Біле та надати її в оренду ОСОБА_5 терміном на 25 років. ОСОБА_5 укласти договір оренди земельної ділянки з райдержадміністрацією та провести його реєстрацію до 01.05.2010року (а.с.13).

22.07.2011р. між Перемишлянською районною державною адміністрацією Львівської області та ОСОБА_5 укладено договір оренди землі, зареєстрований в Управлінні Держкомзему у Перемишлянському районі 22.07.2011р.

Згідно п.п.2,3 Договору в оренду передано земельна ділянка (кадастровий НОМЕР_1), загальною площею 1,1496 га, у тому числі: під водоймою - 0,7891 га, під гідротехнічними спорудами - 0,2435га, під прибережною смугою - 0,0990. На земельній ділянці немає нерухомого майна (а.с.14-19)

П.14 визначено, що земельна ділянка передається в оренду для рибогосподарських потреб.

Відповідно до ЗУ "Про місцеві державні адміністрації" місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону;

Згідно ч. 3 ст. 122 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району.

До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами (ст.58 ЗК України).

Згідно ст. 1 ЗУ "Про рибне господарство", рибне господарство - галузь економіки, завданнями якої є вивчення, охорона, відтворення, вирощування, використання водних біоресурсів, їх вилучення (добування, вилов, збирання), реалізація та переробка з метою одержання харчової, технічної, кормової, медичної та іншої продукції, а також забезпечення безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості;

Рибогосподарська діяльність - діяльність юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців, пов'язана з вивченням водних біоресурсів, їх охороною, відтворенням, спеціальним використанням, переробкою, реалізацією тощо

Згідно Концепції розвитку водного господарства України, затвердженої Постановою Верховної Ради України від 14.01.2000 водне господарство - це галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.

Законом України "Про загальнодержавну програму розвитку водного господарства"

(чинного на час виникнення спірних правовідносин) ведення водного господарства є визначені цією програмою заходи, а також діяльність, що проводиться Держводагентсвом України і підприємствами, установами та організаціями, що належать до сфери його управління, відповідно до затверджених положень.

Таким чином, судом встановлено, що голова Перемишлянської районної державної адміністрації при прийнятті розпорядження №140 від 18.03.2010року "Про затвердження технічної документації землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для обслуговування існуючого ставка для рибогосподарських потреб гр. ОСОБА_5 на території Білецької сільської ради" вийшов за межі наданих йому повноважень, порушивши вимоги ч. 3 ст. 122 ЗК України.

Як вбачається із інформації наданої Перемишлянським відділенням Буської ОДПІ від 15.06.2017 №998/10-13-24-08-02/75, ОСОБА_5 не перебуває на обліку як суб'єкт підприємницької діяльності у Перемишлянському відділенні Буської ОДПІ.

З огляду на це, вказані обставини є підставою для визнання незаконними та скасування зазначених розпоряджень Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області.

Також, згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу

У ч.1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно положеннями ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.

Із урахуванням наведеного, суд вважає, що оскільки підставою для укладення договору оренди земельної ділянки було зазначене розпорядження Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області, яке прийнято нею з порушенням вимог земельного законодавства, а також з перевищенням повноважень, то є підстави, передбачені ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України для визнання цього акту недійсним.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Разом із тим, відповідно до закріпленого в ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст.1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Отже, оскільки розпорядження Перемишлянської районної адмінстрації визнано незаконним та скасовано у зв'язку з порушеннями, допущеними під час його прийняття, підстави вважати, що волевиявлення власника земельної ділянки було належним відсутні.

З огляду на викладене, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_5 з її наступним поверненням у власність держави.

Звертаючись до суду з даним позовом прокурор посилався на порушення Перемишлянською РДА діючого законодавства та зазначаючи про те, що про наявність оспорюваного розпорядження голови Перемишлянської РДА та договору оренди землі прокуророві стало відомо під час виконання доручень прокуратури Львівської області, а саме в січні 2017 року, а тому просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити його.

Разом з тим, відповідачі: Перемишлянська районна адміністрація та ОСОБА_5 заявили про застосування позовної давності .

Однак, суд вважає, що позивачем пропущено позовну давність з поважних причин виходячи з такого.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити в їх задоволенні в зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

Разом з тим згідно із ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущенн позовної давності, порушене право підлягає захисту

При цьому у випадках пред'явлення позову в інтересах особи, права якої порушені, відлік позовної давності обчислюється з того моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За позовами прокурора в інтересах держави з визначенням уповноваженого органу, права якого порушені, перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі цих органів, як суб'єктів владних повноважень, довідалась або могла довідатись про порушення прав і законних інтересів.

Така правова позиція неодноразово викладалась Верховним Судом України, зокрема у постановах від 8 червня 2016 року (справа№6-3029цс15), від 1 липня 2015 року (справа №6-178цс15), від 16 вересня 2015 року (справа №6-68цс15) та інших.

При цьому,суд враховує правовий висновок Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа №6-2469цс16) та викладений у постанові від 22 лютого 2017 року (справа №6-17цс17) щодо обов'язку позивача довести не тільки факт, через який він не знав про правопорушення, а й факт того, що він не міг дізнатись про це вчасно.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За ч.2 ст.4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку п. 2 ст. 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 56 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У позовній заяві прокурор зазначив, що про порушення вимог чинного законодавства під час винесення розпоряджень голови Перемишлянської РДА та договору оренди землі позивачеві стало відомо під час виконання доручень прокуратури Львівської області, а саме в січні 2017 року.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача, посилався на те, що з моменту прийняття оспорюваних розпоряджень Перемишлянською РДА пройшло більш ніж 3 три роки, а, відтак, прокурор та позивач звернулися з даним позовом після спливу позовної давності та просив застосувати позовну давність.

Як доказ своєчасного повідомлення позивача про прийняті розпорядження головою РДА посилаються на відомості про те, що: загальним відділом апарату Перемишлянською РДА щомісячно скеровуються в прокуратуру Перемишлянського району всі розпорядження прийняті головою районної державної адміністрації; доручення голови обласної державної адміністрації від 08.07.2010р. №68/0/6-10 щодо надання до організаційного відділу апарату облдержадміністрації відомостей про видані розпорядження голови райдержадміністрації за період з 01.01.2010 по 07.07.2010; супровідний лист №1/6-1391 від 13.07.2010р. на виконання доручення голови Львівської облдержадміністрації від 08.07.2010року надано відомості про видані розпорядження голови райдержадміністрації за період з 01.01.2010 по 07.07.2010року, (а.с.124); журнал реєстрації вихідної кореспонденції Перемишлянської РДА 2010р., 13.07.2010р. №1/6-1391 кореспондовано ОДА на дор. №68 від 08.07.2010р - виконано модем (126-127); листом відділу організації роботи та контролю Львівської обласної державної адміністрації, згідно реєстраційно-контрольної картки №68/0/6-10 від 08.07.2010р. усі копії розпоряджень Перемишлянської райдержадміністрації за 2010 рік були наручно надані в організаційний відділ апарату облдержадміністрації. (а.с.155)

Проте, копії розпоряджень із земельних питань надсилаються без технічної документації на підставі якої приймається таке розпорядження Листи №1/3-01/5 від 05.01.2018р. у відділі організаційної роботи та контролю відсутні (а.с.155).

Представник Бригарда О.С. облдержадміністрації в судовому засіданні пояснила, що вважає, що оскаржувані розпорядження облдержадміністрація отримувала, виходячи із того, що усі такі розпорядження надсилались. Однак, представити будь-які документи на підтримання своїх тверджень неможливо, оскільки такі не збереглись, журнал вхідної кореспонденції чи підтвердження наручного отримання таких облдержадміністрацією, про що йдеться в листі відділу організації роботи та контролю Львівської обласної державної адміністрації, згідно реєстраційно-контрольної картки №68/0/6-10 від 08.07.2010р., усі копії розпоряджень Перемишлянської райдержадміністрації за 2010 рік були наручно отримані. Натомість, Перемишлянська райдержадміністрація покликається на скерування таких модем - способом, що стверджується журналом реєстрації вихідної кореспонденції Перемишлянської РДА 2010р.(а.с.126-127);

Однак, такі посилання відповідачів, як на доказ своєчасного відправлення позивачеві розпоряджень Перемишлянської РДА про розпорядження землями району, в силу ст.ст.76-81 ЦПК не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять належних доказів отримання їх позивачем, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, сам текст та зміст розпорядження не містить жодної інформації, яка би свідчила про порушення вимог закону при його прийнятті, не дає можливості впевнитись у правомірності чи неправомірності рішень місцевої райдержадміністрації щодо розпорядження землею, не вказує на незаконність подальших дій органу, який прийняв остаточне рішення, яке саме і мало юридичні наслідки, така незаконність, як зазначено вище, встановлена лише прокурорською перевіркою.

Дізнатися про незаконність розпоряджень та договору оренди прокурор міг лише внаслідок витребування та ретельного дослідження всієї документації.

За правилами ст.19 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, яка діяла на той час), прокурор проводить перевірку виконання законів лише за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності та за наявності приводів. Втручання у господарську діяльність інших суб'єктів здійснюється лише у разі, якщо така діяльність суперечить чинному законодавству.

Судом аналізовано і питання дотримання вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол), якою передбачено право кожної фізичної та юридичної особи на мирне володіння своїм майном та зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Практикою Європейського Суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 липня 2003 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року,«Рисовський проти України» від 20 жовтня 2012 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: чи є втручання законним, чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи є такий захід пропорційним визначеним цілям.

Визначення цих критеріїв, їх тлумачення та застосування до аналогічних (земельних) правовідносин детально викладено Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2510цс15).

За цими висновками правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена), в тому числі рішення органу, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

В постанові №6-92цс13 від 18 вересня 2013 року Верховний суд України зазначив, що основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Необхідність такої рівноваги відображено в структурі статті 1 .

Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно ставить «суспільний інтерес».

У даному випадку звернення прокурора до суду спрямовано на задоволення суспільних потреб у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання.

Адже, передача земельної ділянки державної власності відбулася незаконно.

При цьому суд вважає, що дане рішення направлено на збереження справедливого балансу між інтересами суспільства і інтересами окремої людини, оскільки порушення законодавства стало наслідком не лише неправомірних дій посадових осіб органів державної влади, а й на тлі недобросовісного використання своїх цивільних прав відповідачами. Зазначені обставини набувач має усвідомлювати, а тому його не можна вважати добросовісним.

Таким чином, суд вважає, що звернення прокурора з позовом за захистом порушених прав держави, про що відповідний орган державної влади (обласна державна адміністрація) раніше не знав, пропущено з поважних причин, порушене право підлягає захисту у відповідності до вимог передбачених ст.267 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Поновити Золочівській місцевій прокуратурі Львівської області пропущений строк звернення до суду.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Перемишялнської РДА №140 від 18.03.2010року "Про затвердження технічної документації землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для обслуговування існуючого ставка для рибогосподарських потреб гр. ОСОБА_5 на території Білецької сільської ради"

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 22.07.2011 року, площею 1,1496га, розташованої за межами с. Біле Білецької сільської ради Перемишлянського району, укладений між Перемишлянською районною державною адміністрацією Львівської області та ОСОБА_5.

Зобов'язати ОСОБА_5 повернути земельну ділянку, площею 1,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_1) розташованої за межами с. Біле Білецької сільської ради Перемишлянського району до земель державної власності.

Стягнути з Перемишлянської районної адміністрації Львівської області на користь прокуратури Львівської області 1600 (одна тисяча шістсот) гривень судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь прокуратури Львівської області 1600 (одна тисяча шістсот) гривень судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Золочівська місцева прокуратура, м. Миколаїв, пл. Ринок,10а, Львівської області.

Позивач: Львівська обласна державна адміністрація, м. Львів, вул. Винниченка,18.

Відповідач: ОСОБА_5, АДРЕСА_1

Відповідач: Перемишлянська районна державна адміністрація, м. Перемишляни,

вул. Привокзальна,3

09 жовтня 2018 року складено повне судове рішення

Суддя О. Я. Гуняк