Постанова

Іменем України

4 червня 2018 року

м. Київ

справа № 601/148/17

провадження № 61-15400 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

відповідач - державне підприємство «Кременецьке лісове господарство»;

представник відповідача- ОСОБА_5;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства «Кременецьке лісове господарство» на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 червня 2017 року у складі судді Мочальської В. М. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Сташківа Б. І., Хоми М. В., Щавурської Н. Б.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Кременецьке лісове господарство» (далі - ДП «Кременецьке лісове господарство») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 1 липня 1978 року він працював на посаді лісничого у ДП «Кременецьке лісове господарство». Наказом від 3 січня 2017 № 4-к року його було звільнено з роботи за прогул на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Зазначав, що 2 грудня 2016 року він був відсутній на роботі з поважних причин, так як його було викликано повісткою в слідче відділення Кременецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, де з його участю проводилися слідчі дії у кримінальному провадженні. Вважав своє звільнення незаконним, оскільки його звільнено без згоди первинної профспілкової організації, з наказом про звільнення його не ознайомлено, в наказі не наведені причини його звільнення та не вказано дати, місяця та року допущення ним порушення трудової дисципліни. Такими неправомірними діями йому завдано також моральної шкоди.

З урахуванням викладеного позивач просив суд поновити його на роботі на посаді лісничого ДП «Кременецьке лісове господарство»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 3 січня 2017 року день поновлення на роботі, 7 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, а також понесені ним судові витрати.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 червня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 на посаді лісничого ДП «Кременецьке лісове господарство» з 3 січня 2017 року. Стягнуто з ДП «Кременецьке лісове господарство» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 44 550 грн 09 коп., без урахування податку на прибуток громадян та інших обов'язкових платежів, та 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за місяць в сумі 7 615 грн 40 коп. допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутність позивача на робочому місці 2 грудня 2016 року обумовлена поважними причинами, які відповідачем не було враховано при винесенні наказу про звільнення, що є порушення трудового законодавства. Розмір середнього заробітку обчислено згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, а розмір моральної шкоди - на підставі наданих доказів та виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 23 червня 2017 року апеляційну скаргу ДП «Кременецьке лісове господарство» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відсутність працівника на роботі у зв'язку із його викликом в слідчі органи є поважною причиною відсутності на роботі, а, отже, не може вважатися прогулом у розумінні пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Відтак, відповідач, отримавши 3 січня 2017 року пояснення позивача про причини відсутності його на робочому місці, повинен був врахувати це як поважну причину, оскільки під час проведення слідчих дій особа зобов'язується прибути до слідчого у силу статей 133-140 КПК України, а роботодавець зобов'язаний надати на це дозвіл, профспілковий комітет не дав згоди на звільнення позивача. Розмір середнього заробітку обчислено вірно, а розмір моральної шкоди відповідає характеру та обсягу страждань позивача.

У жовтні 2017 року ДП «Кременецьке лісове господарство» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги, що позивач не повідомив відповідача про його виклик до слідчого та не надав відповідну повістку. Крім того, у підприємства були відсутні правові підстави для надання дозволу про звільнення від роботи, оскільки такий виклик здійснювався на 2 листопада 2016 року. При цьому, позивач не навів обґрунтованих підстав про не повідомлення хоча б телефонному режимі ДП «Кременецьке лісове господарство» у період з 3 грудня 2016 року по 27 грудня 2016 року про причини своєї відсутності 2 грудня 2016 року.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Зазначав, що у наказі від 3 січня 2017 року № 4-к про його звільнення не вказано дати, місяця та року коли ним було допущено порушення трудової дисципліни, що дає підстави вважати його незаконним.

Також зазначав, що поважність причини його відсутності на роботі 2 грудня 2016 року підтверджується довідкою тимчасово виконуючого обов'язки начальника Кременецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області ОСОБА_6 від 2 січня 2017 року № 1763/109/02/15-р, з якої видно, що 2 грудня 2016 року він викликався повісткою до Кременецького відділу поліції для проведення слідчих дій; довідкою старшого слідчого слідчого відділу Кременецького відділу поліції ОСОБА_7, з якої видно, що він перебував на слідчих діях, зокрема на допиті в якості свідка у слідчому відділу Кременецького відділу поліції 2 грудня 2016 року з 09 год. 05 хв. до 13 год. 00 хв. та з 14 год. 12 хв. до 16 год. 00 хв.

Судами перевірялися достовірність первинних довідок Кременецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, суду було надано копію журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених у відділ поліції, який також підтверджує його перебування у Кременецького відділу поліції 2 грудня 2016 року.

Крім того, первинна профспілкова організація ДП «Кременецьке лісове господарство», членом якої він є, заслухавши його пояснення, згоди на його звільнення не дала.

Також зазначав, що він більше 39 років працював на вказаному підприємстві, отримував подяки та заохочення, жодних дисциплінарних стягнень не мав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив судам, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

За змістом вимог частини першої та третьої статті 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім'ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв'язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров'я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров'я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Положеннями частини першої статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши положення статті 149 КЗпП України, дійшли правильного висновку про те, що позивач був відсутній на робочому місті 2 грудня 2016 року з поважних причин у зв'язку з викликом його в слідчі органи Кременецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, де проводилися слідчі дії за його участю. Повідомити вчасно про виклик його в поліцію він не міг, так як з 9 листопада по 1 грудня 2016 року знаходився на лікарняному, а повістку отримав на передодні виклику його до слідчого поліції. Також судами правильно зазначено, що у силу статей 133-140 КПК України у разі виклику працівника до правоохоронного органу роботодавець зобов'язаний звільнити його від роботи в цей час. При цьому судами враховано, що профспілковий комітет, розглядаючи питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_4, врахував наявність довідки Кременецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 2 січня 2017 року про виклик позивача для проведення слідчих дій 2 грудня 2016 року і утримався від надання згоди на звільнення позивача.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу судами проведено відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Розмір моральної шкоди визначено згідно поданим доказам та з урахуванням положень статей 23, 1167 ЦК України, врахувавши вимоги розумності та справедливості.

При цьому судами правильно враховано, що іншого порушення трудової дисципліни позивачем не допускалося, за час його праці на підприємстві йому неодноразово оголошувалися подяки, премії та інші види заохочень, присвоєно звання «Заслуженого працівника сільського господарства України» згідно Указу Президента від 12 жовтня 1996 року № 830/96.

Посилання касаційної скарги на те, що позивач як свідок викликався до Кременецького відділу поліції Тернопільської області 2 листопада 2016 року, а не 2 грудня 2016 року, безпідставні, оскільки довідкою Кременецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на запит суду підтверджено, що дата «2 листопада 2016 року» вказана з технічною помилкою та зі змісту даної повістки вбачається, що вона виписувалася 1 грудня 2016 року, що підтверджує технічну помилку у зазначенні дати виклику (а.с. 61, 151 т. 1).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу державного підприємства «Кременецьке лісове господарство» залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк