Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 212/5785/16-ц

провадження № 61-9086св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М.,

Зубакової В. П., від 01 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк», банк), ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 23 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 762, згідно умов якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 181 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,5% річних з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 22 травня 2018 року. З метоюзабезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 29 травня

2008 року між банком та ОСОБА_6 (матір'ю позивача) був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. На момент укладання спірного договору він був неповнолітній та проживав у зазначеній квартирі. На думку позивача, іпотечний договір не відповідає чинному законодавству України та має бути визнаний недійсним з моменту реєстрації, оскільки на момент підписання договору його мати не мала права вчиняти правочин щодо його майнових прав без дозволу органу опіки та піклування.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати недійсним з моменту реєстрації договір іпотеки від 29 травня 2008 року, укладений між банком та ОСОБА_6

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі судді Тимошенко Т. І., від 16 січня

2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним з моменту реєстрації іпотечний договір, укладений 29 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та

ОСОБА_6, предметом якого є квартира АДРЕСА_1

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладення спірного договору іпотеки, предметом якого є квартира, право користуванням якою на час його укладення мав неповнолітній на той час позивач, без дозволу органу опіки та піклування, є підставою для визнання спірного договору недійсним у силу статей 203, 215 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада

2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що підстави для визнання спірного правочину недійсним відсутні, оскільки хоч його укладення і відбулося без попередньої згоди органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_2 на користування житлом. ОСОБА_6, укладаючи спірний договір, діяла недобросовісно, оскільки не повідомила банк про проживання у спірній квартири малолітньої дитини.

У касаційній скарзі ОСОБА_2просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було встановлено іншого місця проживання малолітнього на час укладання спірного договору іпотеки позивача, а отже, фактично підтверджено, що він мав право користування предметом іпотеки. Посилання апеляційного суду на постанову Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-384цс15 є безпідставним, оскільки з позовом про визнання спірного договору недійсним не зверталися батьки або законні представники малолітньої особи, які діяли недобросовісно та не повідомили банк про наявність права користування предметом іпотеки у малолітнього ОСОБА_2, а звернулася особа, на думку якої, її права були порушені укладанням спірного договору без дозволу органу опіки та піклування.

Відзиву на касаційну скаргу від відповідачів не надходило.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що 23 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 762, відповідно до умов якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 181 000 грн зі сплатою 19,5% річних з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 22 травня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором

від 29 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є

ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Колесніковою Н. Л. та зареєстровано у реєстрі за № 3551, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Апеляційний суд встановив, що на момент укладення договору іпотеки

від 29 травня 2008 року ОСОБА_6 було надано банку довідку про склад сім'ї від 28 травня 2008 року № 225, видану житловим кооперативом «Домобудівельник-2», згідно якої у квартирі АДРЕСА_1, в якій проживала ОСОБА_6, зареєстрованих осіб, окрім останньої, не значиться, а у графі склад сім'ї зазначений прочерк.

Відповідно до частини першої, третьої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час укладання спірного договору) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні

будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно з частиною другою статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятись від майнових прав дитини, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Аналогічні положення містяться у частині третій статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час укладання спірного договору).

За таких обставин, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).

При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами якого позивач визначає порушення

статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Укладаючи спірний договір іпотеки від 29 травня 2008 року, ОСОБА_6 не повідомила іпотеподержателя про наявність права дитини на проживання у спірній квартирі, а навпаки надала інформацію, що малолітні (неповнолітні) діти права власності чи користування на предмет іпотеки не мають, що підтверджується довідкою від 28 травня 2008 року № 225, виданою житловим кооперативом «Домобудівельник-2» (пункт 5.1.3 договору іпотеки).

У відповідності до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМВС України у Дніпропетровській області від 18 жовтня 2016 року, які надані на запит суду, місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: квартира АДРЕСА_1, лише 19 липня 2012 року.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору іпотеки від 29 травня 2008 року недійсним, оскільки укладення договору іпотеки матір'ю позивача, яка добровільно погодилась на його укладення, не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження права позивача на користування квартирою АДРЕСА_1. При укладенні спірного договору право неповнолітньої дитини на користування житлом порушено не було, а тому відсутність згоди органу опіки та піклування при укладенні зазначеного договору не призвела до погіршення житлових прав дитини. Судом також враховано, що станом на момент пред'явлення позову позивач вже був повнолітнім та мешкав у вказаній квартирі, яка виступає предметом іпотеки. До того ж на час звернення позивача до суду не було встановлено факту звернення стягнення банком на спірне іпотечне майно. Позов фактично заявлено позивачем у зв'язку із тим, що він отримав у спадщину квартиру, яка обтяжена іпотекою, а також наявністю заборгованості спадкодавця перед банком.

З урахуванням наведеного, оскаржене судове рішення є таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта