Справа № 611/2706/12
Провадження № 22-ц/772/1717/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Щербаченко І. В.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2018 рокуСправа № 611/2706/12м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Рибчинського В.П., Оніщука В.В.,

за участі секретаря судового засідання - Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації, державної інспекції сільського господарства у Житомирській області,

відповідач - Коростишівська районна державна адміністрація Житомирської області,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20,

третя особа - Коростишівська міська рада Житомирської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань № 2 апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 грудня 2017 року, ухвалене у складі судді Щербаченко І.В. о 15:56 год. у залі суду в місті Коростишів,

встановив:

У вересні 2011 року перший заступник прокурора Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації, Головного управління Держкомзему у Житомирській області звернувся до суду з позовом до відповідачів, третя особа: Квітнева сільська рада Коростишівського району про визнання недійсними державних актів, зобов'язання повернути земельні ділянки та знесення самочинно збудованих споруд.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 07 та 12 квітня 2009 року головою Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області та начальником управління Держкомзему у Коростишівському районі Житомирської області з порушенням порядку, визначеного ст. 118 Земельного кодексу України, було видано державні акти на право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19

31 травня 2011 року прокуратурою Житомирської області порушено кримінальну справу за фактом зловживання владою стосовно службових осіб Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України.

Крім того, проведеною Держземінспекцією перевіркою встановлено факт нецільового використання земельних ділянок ОСОБА_10, ОСОБА_12, а саме ними на наданих спірних земельних ділянках сільськогосподарського призначення проведено самочинне будівництво капітальних споруд - житлових будинків.

Таким чином, відповідачами порушено вимоги чинного законодавства України, спірні земельні ділянки незаконно вибули із володіння держави та використовуються не за призначенням.

Посилаючись на зазначені обставини, перший заступник прокурора Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації, державної інспекції сільського господарства в Житомирській області просив визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки: від 12 березня 2009 року, виданих ОСОБА_11, ОСОБА_19, ОСОБА_8, ОСОБА_18, ОСОБА_6, ОСОБА_17, ОСОБА_7, ОСОБА_14, ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_16, ОСОБА_12, ОСОБА_15, ОСОБА_3, ОСОБА_10 та від 07 квітня 2009 року, виданих ОСОБА_4, ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_10, ОСОБА_12 привести земельні ділянки у попередній стан шляхом знесення самочинно збудованих будівель та споруд; зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, повернути спірні земельні ділянки до земель запасу Квітневої сільської ради Коростишівського району.

ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_10 звернулися до суду із зустрічним позовом, у якому просили визнати за ними право власності на спірні земельні ділянки, що знаходяться на території Квітневої сільської ради Користишівського району Житомирської області, посилаючись на те, що ними виконані всі вимоги ЗК України щодо набуття права на земельні ділянки. Чинним законодавством немає заборони зводити на таких землях будівлі, оформлення яких може відбутись пізніше.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року в частині вирішення позову першого заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації, державної інспекції сільського господарства у Житомирській області скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що у порушення норм процесуального права суд першої інстанції не залучив до участі у справі ОСОБА_20 (покупця земельної ділянки за договором купівлі-продажу від 29 квітня 2009 року), чим вирішив питання про його права та обов'язки, а суд апеляційної інстанції зазначені недоліки суду першої інстанції не усунув. Також підставою скасування судових рішень стало те, що суд не дав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_10 отримав Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, що свідчить про порушення будівельних норм і інших правил при будівництві. У порушення вимог п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК (у редакції чинній на час розгляду справи) прокурор позов в цій частині не уточнив.

Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 липня 2017 року до участі у справі як співвідповідача залучено ОСОБА_20

Ухвалою цього ж суду від 26 жовтня 2017 року замінено третю особу Квітневу сільську раду на Коростишівську міську раду Житомирської області.

У зв'язку з реорганізацією Квітневої сільської ради, представником позивача уточнено позовні вимоги в частині зобов'язання повернути спірні земельні ділянки до земель запасу Коростишівської міської ради.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 грудня 2017 року в задоволенні позову першого заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації, державної інспекції сільського господарства у Житомирській області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порушення порядку надання земельних ділянок відповідачам відбулося не з вини останніх, а з вини органу місцевого самоврядування, якому були подані заяви про надання земельних ділянок.

Відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_20 суд першої інстанції зазначив, що останній придбав спірну земельну ділянку відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 квітня 2009 року, а представником позивача не доведено, що ОСОБА_20 не є добросовісним набувачем.

Щодо знесення самочинно збудованих об'єктів, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. При цьому зазначив, що представником позивача не доведено вимоги про знесення самочинного будівництва належними та допустимими доказами.

У лютому 2018 року заступник прокурора Житомирської області подав до Апеляційного суду Житомирської області апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалене у справі рішення й ухвалити нове, про задоволення позовних вимог прокурора.

Апеляційна скарга мотивована тим, що прокурор звернувся з позовом до суду з підстав задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання щодо безоплатної передачі земельних ділянок у приватну власність та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно, оскільки розпорядження, якими затверджувались проекти землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок не приймались, що є порушенням статей 116, 118 ЗК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не надав оцінки тому, що при оформленні правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки, було порушено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, визначений положеннями статті 118 ЗК України, а також не звернув уваги на положення ч. 2 ст. 19 Конституції України за правилами якої органи державної влади та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Також суд не надав оцінки тому, що одним із принципів земельного законодавства є використання земельної ділянки відповідно до її цільового призначення. Натомість відповідачі ОСОБА_10, ОСОБА_12 на землі наданій для ведення особистого селянського господарства здійснили самочинне будівництво. Тобто земельні ділянки були використані не за цільовим призначенням, чим порушенні інтереси держави.

Окрім цього, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що наказ про затвердження землевпорядної організації підлягає скасуванню, відтак ОСОБА_5 не вправі була відчужувати вказану земельну ділянку ОСОБА_20 Отже, на думку прокурора, земельну ділянку необхідно витребувати із незаконного володіння ОСОБА_20

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_15 зазначали, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому виніс законне та обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги про те, що суд приймаючи рішення не надав правового аналізу чинного законодавства України та характеру правовідносин, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи та висновками суду.

При цьому вказували, що державні акти на право власності на земельні ділянки були видані відповідачам та підписані повноважними на їх розпорядження особами. Відсутність рішення про затвердження проекту землеустрою є формальною підставою, оскільки відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки, їм було видано державні акти, що посвідчують таке право, а прокурором не надано доказів того, у чому саме полягає порушення прав та інтересів держави чи суспільних інтересів.

У своєму відзиві ОСОБА_21, який представляє інтереси ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_20, окрім зазначеного, вказував на те, що відсутність розпорядження про затвердження технічної документації не може бути підставою для позбавлення відповідачів права власності на земельні ділянки, оскільки недотримання встановленого порядку сталося не з вини громадян, які звернулися з відповідними заявами до відповідного органу, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що порушення порядку відбулося не з вини відповідачів.

Також у своєму відзиві ОСОБА_21 звернув увагу на те, що позивачем не доведено істотне відхилення ОСОБА_12 і ОСОБА_10 від проекту при будівництві або істотне порушення відповідачами основних будівельних норм і правил, що порушує права чи інтереси держави, за допомогою належних і допустимих доказів.

При цьому статтею 6 Закону України «Про особисте селянське господарство» визначено, що до майна, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, належать, зокрема, жилі будинки, господарські будівлі та споруди.

Відповідачі мали на меті вести на спірних земельних ділянках особисте селянське господарство та надавати послуги у сфері сільського зеленого туризму, розведення худоби та птиці. Для цього розпочали будівництво будинків, не порушуючи приписи статті 91 ЗК України в частині нецільового використання земельної ділянки.

Окрім цього, ОСОБА_10 отримав Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, що підтверджує відсутність порушень будівельних норм і правил.

Інші учасники процесу відзив на апеляційну скаргу не надіслали.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 06 березня 2018 року відкрито провадження у зазначеній справі, а ухвалою від 12 березня 2018 року справу призначено до розгляду.

Розпорядженням голови Апеляційного суду Житомирської області від 10 липня 2018 року цю судову справу передано на розгляд Апеляційного суду Вінницької області у зв'язку з неможливістю утворити новий склад суду для розгляду справи.

Указана цивільна справа надійшла на адресу Апеляційного суду Вінницької області 17 липня 2018 року.

Відповідно до статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються.

Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому надіслана.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19 липня 2018 року ця цивільна справа прийнята до провадження суду.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, апеляційний суд керується нормами ЦПК України у наведеній вище редакції.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Частина 3 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Судом встановлено, що розпорядженням голови Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області ОСОБА_22 від 09 квітня 2008 року за № 207 «Про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого сільського господарства» надано дозвіл ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_19, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_16, ОСОБА_9, ОСОБА_18, ОСОБА_15, ОСОБА_4, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_17, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_11 на розроблення проекту відведення земельної ділянки площею по 2 га кожному для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Квітневої сільської ради Коростишівського району Житомирської області.

На підставі цього розпорядження, Товариством з обмеженою відповідальністю «Поліський край» розроблено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок зазначеним вище особам.

7 квітня та 12 квітня 2009 року головою Коростишівської районної державної адміністрації ОСОБА_22 та начальником управління Держкомзему в Коростишівському районі Житомирської області ОСОБА_23 підписано та видано державні акти на право власності на земельні ділянки від 12 березня 2009 року серії ЯЗ з номерами: № НОМЕР_1 ОСОБА_11, № НОМЕР_2 ОСОБА_19, № НОМЕР_3 ОСОБА_8, № НОМЕР_4 ОСОБА_18, № НОМЕР_5 ОСОБА_6, № НОМЕР_6 ОСОБА_17, № НОМЕР_7 ОСОБА_7, № НОМЕР_8 ОСОБА_4, № НОМЕР_9 ОСОБА_5, № НОМЕР_10 ОСОБА_14, № НОМЕР_11 ОСОБА_9, № НОМЕР_12 ОСОБА_16, № НОМЕР_13 ОСОБА_13, № НОМЕР_14 ОСОБА_12, № НОМЕР_15 ОСОБА_15, № НОМЕР_16 ОСОБА_3, № НОМЕР_17 ОСОБА_10 із земель запасу Квітневої сільської ради Коростишівського району.

Підставою для набуття відповідачами права власності на земельні ділянки у зазначених вище актах вказано розпорядження голови Коростишівської районної державної адміністрації від 9 квітня 2008 року № 207 «Про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого сільського господарства».

Зазначені обставини сторонами визнаються та не заперечуються.

Статтею 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Так, відповідно до частин першої, другої, шостої - дев'ятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення індивідуального дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, державний акт на право власності на землю видається на підставі рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Частина перша статті 15 ЦК України встановлює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких: припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 155 ЗК України в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою.

Отже, земельним законодавством України визначено порядок надання земельних ділянок громадянам України, порушення якого може слугувати підставою для визнання недійсним відповідного акта органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якщо таким актом порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, які не підлягають доказуванню.

Як на доказ того, що розпорядження яким би затверджувались проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення ОСГ із земель запасу Квітневої сільської ради відповідачам райдержадміністрацією не приймались прокурор посилався на лист першого заступника голови Коростишівської районної державної адміністрації Іваха С.Н. за № 02-18/1173 від 10 травня 2001 року.

Зазначена обставина сторонами визнається і не заперечується.

Також як на доказ своїх позовних вимог прокурор послався на те, що по факту зловживання владою та службового підроблення службовими особами Коростишівської РДА порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України.

Між тим, у кримінальній справі обвинувальний вирок не постановлений. Натомість у матеріалах справи міститься копія вироку, яким ОСОБА_23 у пред'явленому їй обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України визнано невинуватою та виправдано за відсутністю у її діях складу даного злочину.

Керуючись наведеними вище нормами матеріального права, суд першої інстанції встановивши, що відповідачі зверталися із заявами до Коростишівської РДА про надання їм у власність спірних земельних ділянок, вчинили всі визначенні земельним законодавством дії спрямовані на оформлення земельних ділянок: отримали дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розробили проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передали їх на затвердження органу місцевого самоврядування, отримали державні акти на право власності на землю та зареєстрували право власності на них, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та сьомої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Збудований об'єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об'єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов'язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

З матеріалів справи слідує, що Державною інспекцією з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держкомзему у Житомирській області виявлено та встановлено факт нецільового використання земельних ділянок ОСОБА_10 та ОСОБА_12 - останніми на спірних земельних ділянках побудовані житлові будинки.

За результатами цієї перевірки ОСОБА_10 та ОСОБА_12 були видані приписи щодо усунення виявлених порушень. Вимоги цих приписів останні не виконали.

У зв'язку з невиконанням зазначених приписів постановами від 05 квітня 2011 року відповідачі були притягнуті до адміністративної відповідальності за ст. 188-5 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Проведеною перевіркою Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Житомирській області встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_12 проводяться роботи по будівництву житлових будинків на землях для ведення особистого селянського господарства за межами села Квітневе Коростишівського району без погодженого та розробленого проекту.

Постановами від 26 листопада 2010 року зазначені відповідачі притягнуті до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 96 КУпАП.

03 вересня 2012 року ОСОБА_10 отримав Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва.

Позивач заявив вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна, оскільки отримані відповідачами земельні ділянки використані не за цільовим призначенням, що є порушенням ст. 91 ЗК України.

Відповідно до частини першої статті першої Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою

індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері зеленого туризму.

Статтею 6 зазначеного Закону (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до майна, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, належать жилі будинки, господарські будівлі та споруди, сільськогосподарська техніка та свійські тварини і птиця, бджолосім'ї, багаторічні насадження, вироблена сільськогосподарська продукція, продукти її переробки та інше майно, набуте у власність членам господарства в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 91 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок зобов'язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням.

Законом можуть бути встановлені інші обов'язки власника земельних ділянок (ч. 2 ст. 91 ЗК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не було доведено істотне відхилення або істотне порушення відповідачами основних будівельних норм і правил, що порушує права чи інтереси держави, за допомогою належних та допустимих доказів.

Також позивачем не доведено нецільове використання відповідачами отриманих земельних ділянок, в розумінні ст. 91 ЗК України та Закону України «Про особисте селянське господарство».

Окрім цього, судом першої інстанції вірно було встановлено, що ОСОБА_20 придбав спірну земельну ділянку у ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу від 29 квітня 2009 року та є добросовісним набувачем за цим договором.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного позивачем судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що при оформленні правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки, було порушено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, визначений положеннями статті 118 ЗК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що відповідачі вчинили всі визначенні земельним законодавством дії спрямовані на оформлення земельних ділянок.

При цьому, сам факт відсутності розпорядження про затвердження проектів землеустрою щодо відведення у власність спірних земельних ділянок, не може бути підставою для позбавлення відповідачів права власності на земельні ділянки, оскільки недотримання встановленого порядку сталося не з вини громадян, які звернулися з відповідними заявами до відповідного органу.

У частині першій статті 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та Протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та Протоколи № 2,4,7 та 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як слідує зі сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі (Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі (Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Державні акти на право власності на земельні ділянки були видані відповідачам та підписані повноважними на їх розпорядження особами.

Позиція Євросуду полягає в тому, що особа - суб'єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при здійсненні останніми відповідних дій: прийняття рішень, розпоряджень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони припустилися помилки. Вилучення земельних ділянок, які були передані у власність громадян через помилку, допущену саме державними органами під час оформлення відповідних документів, не відповідатиме статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідній практиці Європейського суду з прав людини. Ставить можливість мирного володіння відповідачами своєю власністю в залежність від невизначених на майбутнє рішень органу виконавчої влади, а це суперечить принципу правової визначеності суспільних відносин, як складової принципу верховенства права.

Позивачем не доведено, а судом не встановлено неправомірних дій відповідачів, що набули спірні земельні ділянки у власність, а тому визнання недійсними державних актів буде вказувати на порушення принципу «пропорційності» й на те, що громадяни несуть «індивідуальний і надмірний тягар» у зв'язку з витребуванням земельних ділянок на користь держави.

Доводи апеляційної скарги щодо знесення самочинного будівництва в їх сукупності фактично зводяться до переоцінки доказів, власного тлумачення характеру спірних правовідносин, та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про незаконність відчуження земельної ділянки ОСОБА_5 та витребування її із незаконного володіння ОСОБА_20, оскільки такі вимоги до останнього позивачем не заявлялися. У порушення вимог п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК (у редакції чинній на час розгляду справи) прокурор під час розгляду справи в суді першої інстанції позов в цій частині не уточнив.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів

постановив:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області залишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 грудня 2017 року без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції віднести за рахунок позивача.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.П. Рибчинський

Підпис В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький