Справа № 449/920/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2018 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Гуняк О.Я.

з участю секретаря судових засідань: Подусівської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Перемишляни цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщення - будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначила, що являється власником 1/3 будинку АДРЕСА_1. Покликається на те, що відповідач на даний час зареєстрована, хоча фактично з дня реєстрації по даний час в зазначеній квартирі не проживає та не з'являється, про що свідчать Акти та довідки Бібрської міської ради. Вважає, що відповідач, яка не проживає за адресою: АДРЕСА_1, втратила право на користування квартирою, внаслідок її відсутності без поважних причин понад один рік. Звертає увагу суду на те, що оскільки відповідач не проживає за вищевказаною адресою, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг та унеможливлює надання їй пільг за комунальні послуги, оскільки вона є пенсіонером, отримує мінімальну пенсію, чим об'єктивно порушуються її права. В обґрунтування позову покликається на вимоги ст.ст. 317,319,321,391,405 ЦК України та просить такий задовольнити.

В судове засіданні позивач не з'явилась, подала заяву, згідно якої просить розглядати дану цивільну справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляд справи, про що свідчать повідомлення про вручення судових повісток, про причини неявки суд не повідомила. Однак, до суду надіслала заперечення. Вважає, що позивач неправильно трактує ч. 2 ст.405 ЦК України, оскільки вона являється не просто членом сім'ї, а є співвласником даної квартири, і з поважних причин не може знаходитись в такій у зв'язку з відмовою їй у проживанні. Звертає увагу суду на те, що пропонувала позивачу компенсувати її частку комунальних послуг, однак така відмовилась.

Тому, відповідно до ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін.

Дослідивши обставини справи, оцінивши в сукупності досліджені докази, вирішую спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно практики Європейського суду з прав людини «втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів»

Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном.

Міжнародним пактом про економічні, соціальні та культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у ньому, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, а також на неухильне поліпшення умов житла (ст.11).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння.

У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до вимог ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК).

Право на судовий захист та його спосіб передбачено ст.16 ЦК і, зокрема, ст.391 цього ж кодексу, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 є власниками 1/3 частин квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відповідно до довідок виконавчого комітету Біьрської міської ради від 06.08.2018р. №1623 актів від 08.06.2015р. №1744, від 06.08.2018р. №1623 виданих на підставі актів, ОСОБА_3 - ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, але фактично там не проживає, що було підтверджено комісією на момент складання акту (а.с.13-17,27-30).

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причини, позивач покликається на ст.405 ЦК України, яка передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Слід зазначити, що стаття 405 ЦК України може бути застосована саме до членів сім'ї, за якими зберігається право користування житловим приміщенням, яке не належить йому на праві власності, за умови відсутності такого користувача в ньому не більше року, а не власників житлового приміщення.

Проте, сам по собі факт неправильного посилання позивача на норми матеріального права або відсутність вказівки на таку норму не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки відповідно до правил ст.264 ЦПК України обов'язком суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з практики Європейського суду про те, що суди повинні приймати рішення відповідно до прав людини і мотивація повинна бути виписана у відповідності з принципами верховенства прав людини, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення слід розглянути як на підставі норм цивільного, так і норм житлового законодавства.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у житлому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

При цьому принципове значення має розмежування гарантій прав на житло, які надаються громадянам у разі їх тимчасової відсутності, встановлені ЦК України для осіб права яких охороняються нормами про речові права, і відповідно ЖК УРСР для громадян, які проживають у державному чи комунальному житловому фонді.

Оскільки, право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном.

В судовому засіданні безспірно встановлено, що 1/3 вказаного помешкання належить ОСОБА_3, що стверджується правовстановлюючими документами на квартиру, а тому на даний час є всі підстави вважати, що відповідач ОСОБА_3 має право на користування житлом

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Позивач:ОСОБА_2, АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3, АДРЕСА_2 .

Суддя О. Я. Гуняк