Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 203/5223/16-ц

провадження № 61-27600св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - приватне акціонерне товариство з іноземними інвестиціями «Дніпропетровський олійноекстраційний завод»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Дніпропетровський олійноекстраційний завод» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Дніпропетровський олійноекстраційний завод» (далі - ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ»), у якому просив стягнути середній заробіток, компенсувати вартість проїзних квитків, стягнути моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що з січня 1994 року він працює на підприємстві відповідача на різних посадах.

26 жовтня 2015 року його направлено в клініку професійних хвороб державного управління «Інститут медицини праці національної академії медичних наук України» (далі - ДУ «Інститут медицини праці НАМН України») у м. Київ, де з 26 жовтня по 13 листопада 2015 року він проходив відповідні обстеження для уточнення характеру наявності хвороби та її зв'язку із умовами праці, а також чергового огляду МСЕК.

Зазначає, що відповідач в порушення норм трудового законодавства та положень колективного трудового договору не виплатив середній заробіток за час його обстеження з 29 жовтня по 13 листопада 2015 року в ДУ «Інститут медицини праці НАМН України», а також за свій рахунок не організував проведення медичних обстежень у вказаній медичній установі, внаслідок чого він змушений був витрачати власні кошти на проїзд до медичного закладу у сумі 450,68 гривень. Просив суд стягнути з відповідача вказаний середній заробіток та вартість проїзду до медичної установи.

Крім того, зазначає, що відповідачем порушено його трудові права, що призвело до моральних страждань і переживань, він та його сім'я були позбавлені нормального спілкування з оточуючими та близькими людьми, а тому просив стягнути моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2017 року у складі судді Казака С. Ю. у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 не належав до категорії працівників, які підлягали обов'язковому попередньому (періодичним) медичному огляду у 2015 році, з власної ініціативи ним також не подано відповідної заяви роботодавцю.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ» на користь ОСОБА_3 2 581,80 грн середнього заробітку, 450,68 грн компенсації вартості проїзних квитків та 200 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 потребував періодичного медичного огляду, який зобов'язаний був забезпечити ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ», про що зазначено у висновках МСЕК. Чинне законодавство України не вимагає саме письмової заяви працівника про необхідність проходження медичного огляду. Позивачу спричинено моральну шкоду, розмір якої визначено з урахуванням ступеня та обсягу моральних страждань у сумі 200 грн.

У липні 2017 року ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що роботодавець зобов'язаний забезпечити за свій рахунок позачерговий медичний огляд працівника за його письмовою заявою, якщо він вважає, що погіршення стану його здоров'я пов'язане з умовами праці. Такої заяви ОСОБА_3 не подав. Посада прибиральника, на якій працює ОСОБА_3, не належить до категорії посад, працівники якої підлягають попередньому (періодичному) медичним оглядам. Відшкодування моральної шкоди є безпідставним, оскільки не встановлено, що дії відповідача призвели до моральних страждань позивача.

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких просив залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 18 травня 2018 року справу № 203/5223/16-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди встановили, що ОСОБА_3 з 10 січня 1994 року працював на посаді електрозварника 5-го розряду ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ». 18 квітня 2011 року позивача переведено на посаду оператора лінії 4-го розряду з виробництва бутильованої олії ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ».

У період з 20 жовтня по 14 листопада 2012 року ОСОБА_3 за направленням перебував на обстеженні в клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» для уточнення характеру наявності патології та її зв'язку з умовами праці, за наслідками чого медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії (далі - ЛЕК) від 13 листопада 2012 року № 40/1656 йому вперше встановлено наявність професійного захворювання. Рекомендовано спостереження у лікарів за місцем проживання, а також повторне обстеження в клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» через рік.

Згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 05 лютого 2013 року Дніпропетровського міського управління ГУ Держсанепідемслужби у Дніпропетровській області, професійне захворювання у позивача виникло під час роботи на посаді електрозварника ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ» через недосконалість технологічного процесу, а саме: внаслідок порушення з боку ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ» вимог санітарних правил організації технологічних процесів, санітарних правил при зварюванні, різанні та наплавці металів. Посада електрозварника є роботою зі шкідливими і небезпечними умовами праці.

Відповідно до статті 169 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний за свої кошти організувати проведення попереднього (при прийнятті на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, а також щорічного обов'язкового медичного огляду осіб віком до 21 року. Перелік професій, працівники яких підлягають медичному оглядові, термін і порядок його проведення встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони праці.

14 лютого 2013 року ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ» направлено позивача до Обласного Центру медико-соціальної експертної комісії (далі - Центр МСЕК), де 29 березня 2013 року за наслідками проведеної медико-соціальної експертизи позивачу без встановлення групи інвалідності визначено 10 % втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання із посиланням на необхідність медикаментозного лікування, а також визначено дату переогляду - 15 березня 2014 року.

01 вересня 2013 року позивача переведено на посаду прибиральника службових приміщень в адміністративно-господарський відділ ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ».

У період з 24 жовтня по 13 листопада 2013 року ОСОБА_3 повторно перебував на обстеженні в клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» для уточнення характеру наявності патології та її зв'язку з умовами праці, за наслідками чого медичним висновком Центральної ЛЕК вказаної медичної установи від 12 листопада 2013 року № 39/1773 підтверджено наявність раніше виявленого у позивача професійного захворювання. Рекомендовано спостереження у лікарів за місцем проживання, санаторно-курортне лікування.

Відповідно до списку працівників ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ», затвердженого 27 листопада 2014 року, та акта визначення категорії працівників ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ», які підлягають попередньому (періодичним) медичним оглядам у 2015 році, від 27 листопада 2014 року посада позивача, яку він обіймає з 01 вересня 2013 року (прибиральник службових приміщень в адміністративно-господарському відділі ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ»), не належала у 2015 році до тих посад, робота на яких пов'язана із шкідливими та небезпечними факторами виробничого середовища і трудового процесу, при роботі з якими обов'язковий попередній (періодичний) медичний огляд працівника, що обіймає таку посаду.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач не належав до категорії працівників, які підлягали обов'язковому попередньому (періодичним) медичному огляду у 2015 році.

22 жовтня 2015 року ОСОБА_3 подано заяву про надання відпустки тривалістю три календарні дні - з 26 по 28 жовтня 2015 року включно за рахунок щорічної основної відпустки, яка задоволена наказом від 22 жовтня 2015 року.

Одночасно з цим, про направлення та необхідність додаткового обстеження і лікування свого професійного захворювання у клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України», зокрема в порядку позачергового медичного огляду, ОСОБА_3 відповідача не повідомляв, належної заяви з цього приводу не подавав.

З 29 жовтня по 13 листопада 2015 року ОСОБА_3 пройшов обстеження для уточнення характеру наявності патології та її зв'язку з умовами праці, за наслідками чого медичним висновком ЦЛЕК ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» від 10 листопада 2015 року № 39/904 вдруге підтверджено наявність раніше виявленого у позивача професійного захворювання, рекомендовано спостереження у лікарів за місцем проживання, санаторно-курортне лікування.

16 листопада 2016 року позивач звертався до відповідача з приводу оплати йому середнього заробітку за період з 29 жовтня по 13 листопада 2015 року, протягом якого він перебував на обстеженні в клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України», а також відшкодування вартості проїзду до клініки, яка залишена без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити за свій рахунок позачерговий медичний огляд працівників за заявою працівника, якщо він вважає, що погіршення стану його здоров'я пов'язане з умовами праці або за своєю ініціативою, якщо стан здоров'я працівника не дозволяє йому виконувати свої трудові обов'язки.

Отже, для організації та оплати проведення медичного огляду потрібна ініціатива роботодавця або заява працівника. Судом не було встановлено, що стан здоров'я ОСОБА_3 не дозволяв останньому виконувати свої трудові обов'язки на посаді прибиральника. Посада прибиральника, на якій працює ОСОБА_3, не належить до такої категорії посад, працівники якої підлягають попередньому (періодичному) медичним оглядам. Крім того, відповідної ініціативи не проявлено й самим позивачем у справі, відсутня заява про проходження позачергового медичного огляду.

Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Дніпропетровський олійноекстраційний завод» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року скасувати, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат