Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 202/1833/16-ц

провадження № 61-17754св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенська І. Р., Публічне акціонерне товариство «Омега Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада

2016 року у складі судді Бєсєди Г. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Куценко Т. Р., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенська І. Р., Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), про визнання кредитного договору, іпотечного договору та договорів поруки недійсними та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 30 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 0317/1107/55-004 за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі

10 000,00 доларів США на строк до 30 листопада 2017 року, а позичальник взяв зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

На порушення вимог пункту 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 2.1, 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України (далі - НБУ) від 10 травня 2007 року

№ 168, банк не надав ОСОБА_3, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім того, банк не повідомив ОСОБА_3 про існування валютних ризиків, що в подальшому призвело до суттєвого збільшення боргових зобов'язань та поставило позивача у скрутне матеріальне становище.

Так, за умовами договору від 30 листопада 2007 року № 30317/1107/55-004, всупереч частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банк неправомірно стягнув із позичальника додаткові кошти, а саме комісію 1 % від розміру кредиту за перевірку документів.

У грудні 2009 року АТ «Сведбанк» в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку за кредитом, при цьому ані позивач, ані поручителі за договором не були повідомлені ні про підвищення ставки, ні про те, з яких причин це відбулось. Оскільки графік погашення кредиту не надавався взагалі, та щомісячні виплати позичальник здійснювала в початковому розмірі, вона не знала про дорожчання кредиту на 2 % щорічно та не могла проконтролювати збільшення сум.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5 просили визнати недійсним кредитний договір від 30 листопада

2007 року № 30317/1107/55-004, укладений між ОСОБА_3 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», визнати недійсним іпотечний договір від 30 листопада 2007 року, укладений між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р. та зареєстрований у реєстрі за № 9394, визнати недійсним договір поруки

від 30 листопада 2007 року № 0317/1107/55-0004-Р-1, укладений між ОСОБА_5 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», визнати недійсним договір поруки від 30 листопада

2007 року № 0317/1107/55-0004-Р-2, укладений між ОСОБА_4 та

АКБ «ТАС-Комерцбанк», зобов'язати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенську І. Р. виключити з реєстру іпотек запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке передано в іпотеку за іпотечним договором, укладеним між ОСОБА_3 та АКБ «ТАС-Комерцбанк»

30 листопада 2007 року та зареєстрованим у реєстрі за № 9394: домоволодіння та земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язати відповідача сплатити ОСОБА_3 надмірно стягнуті грошові кошти у сумі 1 395,61 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада

2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що при укладенні оскаржуваного договору сторони досягнули згоди щодо усіх істотних умов договору і такі умови не суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення договору, а тому вимоги є необґрунтованими. Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання незаконним підвищення відсоткової ставки, суд застосував строк позовної давності, про який заявлено відповідачем. В іншій частині позовних вимог відмовлено, оскільки такі вимоги є похідними.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У червні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 дізналася про порушення своїх прав лише після отримання юридичного висновку у листопаді 2015 року, тому перебіг позовної давності необхідно рахувати саме з листопада 2015 року. Крім того, суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що ОСОБА_3 ознайомлена з усіма умовами кредитування, та їй була надана вся необхідна інформація. Також, суди у своїх рішеннях невірно тлумачать норми Закону України «Про захист прав споживачів», зазнаючи, що в цих правовідносинах відсутнє порушення цього закону.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення судів першої і апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що між АКБ «Тас-Комерцбанк» та ОСОБА_3

30 листопада 2007 року укладений кредитний договір № 0317/1107/55-004.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 10 000,00 доларів США на строк до 30 листопада 2017 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

Пунктом 3.4 кредитного договору передбачено, що за перевірку документів згідно з цим договором позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1 % від розміру кредиту без ПДВ шляхом сплати через касу банку в національній валюті за офіційним курсом НБУ на день такої сплати.

Таким чином, договором встановлено порядок повернення кредиту, який містить детальний розпис сум повернення кредитних коштів та їхній порядок сплати.

ОСОБА_3 відповідно до умов договору отримала кредитні кошти в повному обсязі, та в подальшому виконувала умови договору щодо сплати грошових коштів на погашення кредиту в розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті

1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 1333, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк», в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, набув права вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі і за кредитним договором

№ 0317/1107/55-004 (споживчий кредит під заставу житлової нерухомості), укладеним між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3

Відповідно до пункту 11.5 кредитного договору, банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання за цим договором, а також за угодами, пов'язаними із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника.

ОСОБА_3 05 червня 2012 року направлено повідомлення про відступлення права вимоги ПАТ «Дельта Банк», в якому зазначалось, що первісним кредитором на користь нового кредитора здійснено відступлення своїх прав вимоги за кредитним договором, договором іпотеки та договорами поруки.

Згідно із положеннями статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 514 ЦК Українивстановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Про обізнаність щодо заміни кредитора свідчать заяви позивача, які безпосередньо адресовані ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Отже, підписуючи кредитний договір, а в подальшому і договір іпотеки та договори поруки позичальник погодилася з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у строки, встановлені договором. ОСОБА_3 ознайомлена з умовами кредитного договору та договору іпотеки, які узгоджені та підписані сторонами на кожній сторінці. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів.

Відповідно до пунктів 8.4, 8.4.1 сторони, за взаємною згодою, домовились без укладання будь-якої додаткової угоди до цього договору, у випадку невиконання зобов'язань, що передбачені пунктами 5.6, 5.7 встановити наступний порядок змін умов цього договору з відповідною зміною відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Відсоткова ставка підвищується на 1 % за кожен факт такого порушення, від рівня поточної ставки на дату порушення зобов'язання позичальника. Відсоткова ставка підвищується з дня наступного за днем порушення строків, виконання зобов'язання передбаченого пунктами 5.6, 5.7. У випадку, якщо такий день припадає на небанківський, то відсоткова ставка збільшується з першого наступного банківського дня, без укладення додаткової угоди.

Таким чином, якщо позичальник порушує умови кредитного договору, які можуть призвести до підвищення кредитного ризику, то в цьому випадку банк може прийняти обґрунтоване рішення про зміну відсоткової ставки.

З огляду на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, зокрема, щодо відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту, при підписанні цього договору ОСОБА_3 ознайомилася та погодилася з його умовами, а саме: підписала його, отримала кредит та використала його за цільовим призначенням, тим самим не заперечувала щодо умов договору, крім того, виконувала умови договору протягом тривалого часу.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що ОСОБА_3 ознайомлена з усіма умовами кредитування, та їй була надана вся необхідна інформація, є безпідставними, оскільки ознайомившись із умовами кредитного договору та підписавши його, ОСОБА_3 підтвердила, що укладаючи цей договір, усвідомлює та підтверджує, що умови договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими (пункт 11.11 кредитного договору).

Позивачем не доведено, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору їй не була надана інформація, яка б не давала можливості в повній мірі їй усвідомлювати який договір вона укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору, що в свою чергу могло б призвести до порушення прав позивача.

При цьому суд зауважує, що у відповідності до статті 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно і на власний розсуд.

Твердження у касаційній скарзі про те, що ОСОБА_3 дізналася про порушення своїх прав лише після отримання юридичного висновку у листопаді 2015 року, тому перебіг позовної давності необхідно рахувати саме з листопада 2015 року, не заслуговує на увагу, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, адже звернувшись 25 вересня 2012 року до Голови ради директорів ПАТ «Дельта Банк» із заявою про зміну умов кредитування, зазначила в розділі «Інформація про кредит» відсоткову ставку 13,9, тобто на момент звернення до банку ОСОБА_3 було достовірно відомо про зміну відсоткової ставки у зв'язку з порушенням умов кредитного договору щодо страхування предмету іпотеки.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позову та апеляційної скарги, їм надана належна правова оцінка судами попередніх інстанцій. Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик