№ 201/4751/16ц
провадження 2/201/161/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні громадським проїздом і проходом, зобовязання вчинити певні дії, визнання недійсним і скасування кадастрового плану земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 01 квітня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні громадським проїздом і проходом, зобовязання вчинити певні дії, визнання недійсним і скасування кадастрового плану земельної ділянки; ОСОБА_2 заявив зустрічний позов до ОСОБА_1 про зобовязання вчинити певні дії, сторони ставили питання про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками, прилеглою до їх будинків територією шляхом зобовязання знесення обєктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування будинковолодіння, позовні вимоги сторін не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Ухвалою суду вказані позови були обєднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач ОСОБА_1 в своєму позові, а її представник в вході судового засідання посилалися на те, що на підставі договорів купівлі-продажу 17/50 частини домоволодіння від 14 грудня 2001 року і земельної ділянки від 5 червня 2014 і акту про право власності земельною ділянкою від 13 серпня 2007 року цьому позивачу належить будинок по провулку Сімферопольський, 12/2 , м Дніпропетровська; її будинок з прилеглою земельною ділянкою розділений на дві частини домоволодіння, одна частина належить власникові ОСОБА_4, а інша частина будинку належить їй ОСОБА_1, де проживають: її син з дружиною і два його малолітніх сина. Перша частина будинку № 12 (12/1) із земельною ділянкою примикає до провулку, а друга частина будинку (12/2) знаходиться повіддаль від провулку, в глибині. Так само на віддаленні, поруч з її будинком, знаходяться будинки, які належать її сусідові ОСОБА_5 № № 10 і 8/1, з першим з яких позивач межує. Для нормального доступу до будинків № № 12/2, 10 і 8/1 по генеральному плану міста передбачено проїзд і прохід без назви. Так само в кінці цього проїзду розташована опора повітряної лінії електропередачі № 13606 (далі ПЛЕП), що належить ДМЕМ «ДТЕК Дніпрообленерго», від якої підключені зазначені вище будинки. Купуючи свій будинок в грудні 2001 року, позивач бачила які були межи проїзду і проходу до її будинку на той момент і те що опора ПЛЕП перебувала на межі паркану будинку № 8/1, який самовільно приєднав до цієї опори колишній його власник. Проїжджати на автотранспорті та заносити будівельні матеріали до свого будинку позивачу в той час вже було важко, але якщо брати малогабаритний автотранспорт, то при великому бажанні це можна було зробити, а так само прохід, по ширині був не великий, але пройти і пронести з собою поклажі місця вистачало. Відповідач, який на рік раніше ОСОБА_1 придбав будинок № 10, теж бачив такий стан проїзду і проходу до їх домівок і так само, як і позивач був цим не задоволений, про що неодноразово з ним велися подібні розмови. Чотири роки тому, коли позивач ще з відповідачем була в добрих добросусідських відносинах, (останній наглядав за хворим власником будинку № 8/1, з яким він склав договір про перехід права власності на цей будинок після його смерті), мала місце розмова про приведення, в майбутньому, до нормального стану проїзду і проходу до наших будинків, а саме шляхом знесення всіх незаконно збудованих загороджень і будов, з метою нормального доступу, як власного автотранспорту, так і автотранспорту комунальних служб до їх будинків для їх обслуговування.

З 2012 року коли будинок № 8/1 перейшов у власність відповідачу ОСОБА_2, останній згодом з незрозумілих для позивача і її мешканців, в порушення ст. 91 і 103 ЗК України, змінився в протилежну сторону, став поводитися не по сусідськи, пред'являти претензії до благоустрою позивачкою її території, до того, що вона без дозволу використовує начеб то його опору ПЛЕП № 13606 (проведення мереж електроенергії та інтернету), висловлювати погрози, що обмежить позивачці місце в проїзді, шляхом збільшення своєї території, ображати нецензурною лайкою від чого у них з ним остаточно припинилися всякі добросусідські відносини. Так само, ще до того, в порушення ст. 104 ЗКУ, по межах між їх будинками № № 10 і 12 був збудований високий суцільний металевий паркан, який створив постійну тінь від сонця, що викликало появи зайвої вогкості і цвілі і неможливий зростання моїх рослин на цій ділянці. У період літо-осінь 2013 рік, ОСОБА_2, не рахуючись з позивачкою і з її мешканцями, встановив огорожу перед опорою ПЛЕП № 13606, тим самим обмежив до неї вільний доступ, прилаштував до будинку № 8/1 гаражне приміщення, а його стіни збудував по самим межам проходу і як додаткову перешкоду для позивачки, повісив на стіни гаража іржаві металеві щити, як начеб то існуючу огорожу, насипав купу будівельного сміття під гаражем, від чого стовп огорожі відігнувся, чим ще більше звузив прохід до будинку позивача (відстань проходу, в різних місцях, склала від 0.80 до 0.65 м ). Для доступу до свого будинку № 10 відповідач з'єднав межі своїх будинків № № 10 і 8, зробив наскрізний прохід через гараж, тим самим створив собі додатковий, незалежні доступ до будинків. Прибудова гаража була здійснена з порушенням норм пожежної безпеки, край даху гаража і даху будинку позивача знаходиться на відстані менше одного метра. Вікно будинку позивача знаходиться близько з гаражним приміщенням, а влітку це створює нестерпні умови, через неприємний, постійний запах бензину, що так само викликає занепокоєння позивача стосовно подальшої її безпеки та її мешканців.

7 листопада 2015 відповідач розуміючи, що по тим земельним межам, що дісталися йому разом з будинком № 8/1, під'їхати автотранспортом до свого будинку по проїзду дуже скрутно, замість того щоб зробити нормальний проїзд, як і було домовлено з ним раніше, з метою ущемлення прав позивачки шляхом створенням додаткових перешкод користуватися проїздом, прибирає існуючий паркан і далі діє у своїх інтересах. За два вихідних дня розширює свою територію в проїзді, встановлює триметрові стовпи огорожі, натягує по ним сітку «Рабиця», а зверху приварює металевий навіс, через що проїзд по всій його довжині перетворюється у прохід. Позивачка вважає, що усунення порушених її прав можливе лише після того, як відповідач демонтує всі існуючі на даний час створені ним перешкоди (будови і огорожі), звільнить доступ до опори ПЛЕП № 13606 і призведе проїзд і прохід між будинками № № 12 і 8/1 до діючих норм пожежної та містобудівної документації. Крім того, за цей час відповідач приватизував займану земельну ділянку, отримав державний акт і кадастровий номер ділянки, але це було без врахування вищезазначених порушень, захоплення земельної ділянки, самовільних будівель, змінення площі та конфігурації їх ділянок, що є незаконним і також порушує права позивача. Вказане, на їх думку (позивача і її представника), порушує права позивача, відповідач фактично самовільно збудував вищезазначені будови і цим зайняв частину спільної земельної ділянки, але вони не згодні з цим, оскільки відповідач фактично створив перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою, проїздом загального користування, запропонували добровільно тому знести вказану незаконні споруди і розширити проїзд, отримали відмову, звернення до правоохоронних та інших органів ні до чого не призвело, є спір, тому позивач просила усунення відповідачем перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобовязання відповідача знесення обєктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування будинковолодіння, про усунення перешкод в користуванні громадським проїздом і проходом, привести цей проїзд і прохід у відповідність до існуючих норм, визнання недійсним і скасування кадастрового плану земельної ділянки, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Зустрічні вимоги не визнали в повному обсязі і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в своєму зустрічному позові та з представником в ході судового засідання позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали повністю, підтримали зустрічний позов, посилалися на те, що позивачкою не надано жодного належного і допустимого доказу про створення вказаних в її позові для неї перешкод, а також правових підстав для висування зазначених вимог, у тому числі щодо зобов'язання відповідача привести проїзд і прохід у відповідність до існуючих норм, оскільки їх сусідні домоволодіння по провул. Сімферопольському будинки № 8, 10, 12 не мають спільних меж та відокремлені одне від іншого стихійно створеною у невідомі часи доріжкою загального користування, яка знаходиться у комунальній власності та не належить позивачці; належне позивачці домоволодіння № 12 розташовано уздовж "червоної лінії" забудови провулку Сімферопольський, що підтверджується даними технічним паспортів, і тому має під'їзди для будь-якого вантажного транспорту, а її твердження про неможливість заїзду автотранспорту та заносити будівельні матеріали до будинку є неправдивими та безпідставними. Як вірно зазначає позивачка, вже на час придбання нею частини домоволодіння, існуючий прохід між їх домоволодіннями "по ширині був невеликий, але пройти і пронести з собою поклажі місця вистачало", а опора ПЛЕП вже знаходилась на межі паркану будинку № 8. Фактично цей прохід, є земельною ділянкою комунальної власності, яка не була забудована у довоєнні роки минулого століття з метою створення проходу до домоволодіння № 10, який знаходиться у глибині забудови та не має інших виходів та проїздів на провулок.

Позивачка хибно стверджує, що "для нормального доступу до будинків № 12, 10 і 8 по генеральному плану міста передбачено проїзд і прохід без назви", але не надає та не може надати жодного такого доказу, бо на час забудови (1938 рік) такий генеральний план міста не існував. ОСОБА_6 не надала жодного документу, що підтверджують її права на використання чужого майна, у тому числі як зазначеною доріжкою (проходом), так й опорою ПЛЕП № 13606. Також не доведено доказами її неправдиві твердження про незаконне будівництво ним огороджень та якихось (невідомих) споруд. Фактично у домоволодінні по вул. Сімферопольській, 8, яке належить ОСОБА_2 у розмірі 60/100 частки та ОСОБА_7 у розмірі 40/100 частки, відсутні якийсь самовільно збудовані об'єкти нерухомого майна, що підтверджується даними технічного паспорта; земельна ділянка, яка знаходиться у їх спільному користуванні, має площу 366 кв. м. та не змінювалась з 1938 року.

Згідно договору дарування від 06 квітня 2011 року ОСОБА_2 прийняв в дар 60/100 частки нерухомого майна, яке розташовано на земельній ділянці площею 366 кв. м., що надавалась у безстрокове користування попередньому власнику згідно рішенню виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів трудящих ся від 04 серпня 1959 року № 394/2. Таким чином, згідно вимог ст. 377 ЦК України вони набули право на користування цією земельною ділянкою. Таке право надано нам також вимогами ч. 2 ст. 120 ЗК, згідно якої, якщо житловий будинок або споруда розташовані на земельній ділянці, що знаходиться у користування, го у випадку набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані, на тих саме умовах та у такому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

З часів передачі земельної ділянки у користування вона не змінювалась по конфігурації та на теперішній час її площа складає 366 кв. м., що підтверджується як технічним паспортом на домоволодіння, так й витягом з Державного земельного кадастру. Таким чином а ні він, а ні ОСОБА_7 не захопили жодного сантиметру земельної ділянки пішохідного проходу комунальної власності. Але незважаючи на це, позивачка намагається примусити їх збільшити ширину цього проходу за рахунок їх ділянки, що суперечить вимогам законів. Відстань від їх будинку до огорож складає 0.80 м, що значно менше будівельних норм й тому відсутня можливість перенесення огорожі вглиб нашої ділянки. Зазначені обставини підтверджується даними технічного паспорта та кадастровим планом.

Фактично саме ОСОБА_1 після придбання частки майна у домоволодінні по провул. Сімферопольському, 12 захопила частину ділянки цього проходу та значно зужила його. Зазначені обставини підтверджуються Графічними даними Державного земельного кадастру, на якому зафіксовані межі та раніше існувавша конфігурація земельної ділянки цього проходу, а також факт несанкціонованого приєднання частини цієї ділянки до домоволодіння № 12; цей відповідач вважає, що це сталося внаслідок тих обставин, що раніше у придбаному нею домоволодіння на межі ділянки було самовільно збудовані тамбур літ а' та літня кухня ОСОБА_8 з метою створення "комфортних умов" для обслуговування належного майна вона зайняла частину ділянки проходу та після цього отримала її у приватну власність.

Крім того, вже після отримання землі у власність позивачка самовільно встановила металеві ворота у тупику цього проходу та незаконно приєднала до своєї ділянки ще 12 кв. м. землі для обслуговування літньої кухні Ж та сараїв Б, Г разом з водопровідним колодязем спільного користування, що унеможливлює ОСОБА_2 користуватися ним, а тепер вона намагається незаконно примусити їх збільшити ширину цього проходу за рахунок земельної ділянки їх (відповідача і третьої особи) домоволодіння. Але такі дії суперечать правовим та моральним засадам суспільства та вимогам законів.

Таким чином, первісні позовні вимоги не відповідають вимогам закону, викладені в обґрунтування позову доводи не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджені жодним доказом, а дії позивачки направлені на навмисне завдання мені шкоди, що неприпустимо. Тому з метою захисту свого порушеного права та запобігання неправомірних посягань на своє майно ОСОБА_2 і звертається до суду із зустрічним позовом про зобов'язання ОСОБА_1 знести самовільно встановлених нею у тупику проходу металевих воріт та звільнення самовільно захоплених 12 кв. м. ділянки проходу разом з водопровідним колодязем. Зазначені обставини самовільного зайняття позивачкою частини ділянки зазначеної доріжки (проходу) підтверджується відповіддю на його до звернення начальника відділу комунального господарства.

Таким чином, вказана земельна ділянка (проїзд, прохід) у них спільна і не поділена, по порядку користування своїми земельними ділянками спору немає. За увесь час їх проживання за вказаною адресою позивач користувалась і користується, позивач жодного разу не зверталась до відповідача з пропозицією облаштувати належним чином розподілу земельної ділянкою; прав сторін і третіх осіб відповідач не порушував, вказана сторонами земельна ділянка нею приватизована згідно вимог чинного законодавства, порушень закону, прав та інтересів сторін з їх сторони допущено не було, шкоду нікому не завдавали, просили рішення винести по закону та відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі, задовольнивши зустрічний позов в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, проти позовних вимог заперечував, не погодився з викладеними в позові обставинами, просив справу розглянути за наявними матеріалами по закону і не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача і представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні громадським проїздом і проходом, зобовязання вчинити певні дії, визнання недійсним і скасування кадастрового плану земельної ділянки та зустрічні позовні вимоги про зобовязання вчинити певні дії не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу 17/50 частини домоволодіння від 14 грудня 2001 року і земельної ділянки від 5 червня 2014 і акту про право власності земельною ділянкою від 13 серпня 2007 року цьому позивачу ОСОБА_1 належить будинок по провулку Сімферопольський, 12/2 , м Дніпропетровська; її будинок з прилеглою земельною ділянкою розділений на дві частини домоволодіння, одна частина належить власникові ОСОБА_4, а інша частина будинку належить їй ОСОБА_1, де проживають: її син з дружиною і два його малолітніх сина. Перша частина будинку № 12 (12/1) із земельною ділянкою примикає до провулку, а друга частина будинку (12/2) знаходиться повіддаль від провулку, в глибині. Так само на віддаленні, поруч з її будинком, знаходяться будинки, які належать відповідачу ОСОБА_5 - № № 10 і 8/1, з першим з яких позивач межує. Для нормального доступу до будинків № № 12/2, 10 і 8/1 по генеральному плану міста передбачено проїзд і прохід без назви. Так само в кінці цього проїзду розташована опора повітряної лінії електропередачі № 13606 (далі ПЛЕП), що належить ДМЕМ «ДТЕК Дніпрообленерго», від якої підключені до енергопостачання зазначені вище будинки.

Як стверджує зараз позивач, купуючи свій будинок в грудні 2001 року, вона дійсно бачила які були межи проїзду і проходу до її будинку на той момент і те що опора ПЛЕП перебувала на межі паркану будинку № 8/1, який начебто самовільно приєднав до цієї опори колишній його власник. Проїжджати на автотранспорті та заносити будівельні матеріали до свого будинку позивачу в той час вже було важко, але якщо брати малогабаритний автотранспорт, то це можна було зробити, а так само прохід, по ширині був не великий, але пройти і пронести з собою поклажі місця вистачало. Відповідач, який на рік раніше ОСОБА_1 придбав будинок № 10, теж бачив такий стан проїзду і проходу до їх домівок і так само, як і позивач був цим не задоволений, про що неодноразово з ним велися розмови. Чотири роки тому, як стверджує позивачка, мала місце розмова про приведення, в майбутньому, до нормального стану проїзду і проходу до наших будинків, а саме шляхом знесення всіх незаконно збудованих загороджень і будов, з метою нормального доступу, як власного автотранспорту, так і автотранспорту комунальних служб до їх будинків для їх обслуговування. Але після того, як з 2012 року будинок № 8/1 перейшов у власність відповідачу ОСОБА_2, останній, на думку позивачки, став поводитися не по сусідськи, пред'являв претензії до благоустрою позивачкою її території, до того, що вона без дозволу використовує начеб то його опору ПЛЕП № 13606 (проведення мереж електроенергії та інтернету), висловлював погрози, що обмежить позивачці місце в проїзді, шляхом збільшення своєї території, начебто ображав нецензурною лайкою, від чого у них з ним остаточно припинилися всякі добросусідські відносини. Як стверджує позивачка, в порушення ст. 104 ЗКУ, по межах між їх будинками № № 10 і 12 був збудований високий суцільний металевий паркан, який створив постійну тінь від сонця, що викликало появи зайвої вогкості і цвілі і неможливий зростання моїх рослин на цій ділянці. У період літо-осінь 2013 рік, зі слів позивачки, ОСОБА_2, не рахуючись з позивачкою і з її мешканцями, встановив огорожу перед опорою ПЛЕП № 13606, тим самим обмежив до неї вільний доступ, прилаштував до будинку № 8/1 гаражне приміщення, а його стіни збудував по самим межам проходу і як додаткову перешкоду для позивачки, повісив на стіни гаража іржаві металеві щити, як начебто існуючу огорожу, насипав купу будівельного сміття під гаражем, від чого стовп огорожі відігнувся, чим ще більше звузив прохід до будинку позивача (відстань проходу, в різних місцях, склала від 0.80 до 0.65 м ). Для доступу до свого будинку № 10, зі слів позивачки, відповідач з'єднав межі своїх будинків № № 10 і 8, зробив наскрізний прохід через гараж, тим самим створив собі додатковий, незалежні доступ до будинків. Прибудова гаража, на думку позивачки, була здійснена з порушенням норм пожежної безпеки, край даху гаража і даху будинку позивача знаходиться на відстані менше одного метр, вікно будинку позивача знаходиться близько з гаражним приміщенням, а влітку це створює нестерпні умови, через неприємний, постійний запах бензину, що так само викликає занепокоєння позивача стосовно подальшої її безпеки та її мешканців.

7 листопада 2015 відповідач розуміючи, що по тим земельним межам, що дісталися йому разом з будинком № 8/1, під'їхати автотранспортом до свого будинку по проїзду дуже скрутно, замість того, як стверджує позивачка, щоб зробити нормальний проїзд, як і було домовлено з ним раніше, з метою ущемлення прав позивачки шляхом створенням додаткових перешкод користуватися проїздом, прибирає існуючий паркан і далі діє у своїх інтересах. За два вихідних дня розширює свою територію в проїзді, встановлює триметрові стовпи огорожі, натягує по ним сітку «Рабиця», а зверху приварює металевий навіс, через що проїзд по всій його довжині перетворюється у прохід. Позивачка вважає, що усунення порушених її прав можливе лише після того, як відповідач демонтує всі існуючі на даний час створені ним перешкоди (будови і огорожі), звільнить доступ до опори ПЛЕП № 13606 і призведе проїзд і прохід між будинками № № 12 і 8/1 до діючих норм пожежної та містобудівної документації. Крім того, за цей час відповідач ОСОБА_2 дійсно приватизував займану земельну ділянку, отримав державний акт і кадастровий номер ділянки, але це було без врахування вказаних позивачкою вищезазначених порушень, захоплення земельної ділянки, самовільних будівель, змінення площі та конфігурації їх ділянок, що є незаконним і також порушує права позивача. Вказане, на їх думку (позивача і її представника), порушує права позивача, відповідач фактично самовільно збудував вищезазначені будови і цим зайняв частину спільної земельної ділянки, але вони не згодні з цим, оскільки відповідач фактично створив перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою, проїздом загального користування, запропонували добровільно тому знести вказану незаконні споруди і розширити проїзд, отримали відмову, звернення до правоохоронних та інших органів ні до чого не призвело, є спір, тому позивач просила усунення відповідачем перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобовязання відповідача знесення обєктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування будинковолодіння, про усунення перешкод в користуванні громадським проїздом і проходом, привести цей проїзд і прохід у відповідність до існуючих норм, визнання недійсним і скасування кадастрового плану земельної ділянки, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Зустрічні вимоги не визнали в повному обсязі і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Але відповідач ОСОБА_2 в своєму зустрічному позові та з представником в ході судового засідання позовні вимоги ОСОБА_1, що позивачкою не надано жодного належного і допустимого доказу про створення вказаних в її позові для неї перешкод, а також правових підстав для висування зазначених вимог, у тому числі щодо зобов'язання відповідача привести проїзд і прохід у відповідність до існуючих норм, оскільки їх сусідні домоволодіння по провул. Сімферопольському будинки № 8, 10, 12 не мають спільних меж та відокремлені одне від іншого стихійно створеною у невідомі часи доріжкою загального користування, яка знаходиться у комунальній власності та не належить позивачці; належне позивачці домоволодіння № 12 розташовано уздовж "червоної лінії" забудови провулку Сімферопольський, що підтверджується даними технічним паспортів, і тому має під'їзди для будь-якого вантажного транспорту, а її твердження про неможливість заїзду автотранспорту та заносити будівельні матеріали до будинку є неправдивими та безпідставними. Вже на час придбання частини домоволодіння існуючий прохід між їх домоволодіннями "по ширині був невеликий, але пройти і пронести з собою поклажі місця вистачало", а опора ПЛЕП вже знаходилась на межі паркану будинку № 8. Фактично цей прохід, є земельною ділянкою комунальної власності, яка не була забудована у довоєнні роки минулого століття з метою створення проходу до домоволодіння № 10, який знаходиться у глибині забудови та не має інших виходів та проїздів на провулок.

На думку відповідача, позивачка хибно стверджує, що "для нормального доступу до будинків № 12, 10 і 8 по генеральному плану міста передбачено проїзд і прохід без назви", але не надає жодного такого доказу, бо на час забудови (1938 рік) такий генеральний план міста не існував. ОСОБА_6 не надала жодного документу, що підтверджують її права на використання чужого майна, у тому числі як зазначеною доріжкою (проходом), так й опорою ПЛЕП № 13606. Також не доведено доказами її неправдиві твердження про незаконне будівництво ним огороджень та якихось (невідомих) споруд. Фактично у домоволодінні по вул. Сімферопольській, 8, яке належить ОСОБА_2 у розмірі 60/100 частки та ОСОБА_7 у розмірі 40/100 частки, відсутні якийсь самовільно збудовані об'єкти нерухомого майна, що підтверджується даними технічного паспорта; земельна ділянка, яка знаходиться у їх спільному користуванні, має площу 366 кв. м. та не змінювалась з 1938 року.

Згідно договору дарування від 06 квітня 2011 року ОСОБА_2 прийняв в дар 60/100 частки нерухомого майна, яке розташовано на земельній ділянці площею 366 кв. м., що надавалась у безстрокове користування попередньому власнику згідно рішенню виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів трудящих ся від 04 серпня 1959 року № 394/2. З часів передачі земельної ділянки у користування вона не змінювалась по конфігурації та на теперішній час її площа складає 366 кв. м., що підтверджується як технічним паспортом на домоволодіння, так й витягом з Державного земельного кадастру. Таким чином а ні він, а ні ОСОБА_7 не захопили жодного сантиметру земельної ділянки пішохідного проходу комунальної власності. Але незважаючи на це, позивачка намагається примусити їх збільшити ширину цього проходу за рахунок їх ділянки, що суперечить вимогам законів. Відстань від їх будинку до огорож складає 0.80 м, що значно менше будівельних норм й тому відсутня можливість перенесення огорожі вглиб нашої ділянки. Зазначені обставини підтверджується даними технічного паспорта та кадастровим планом.

Фактично саме ОСОБА_1 після придбання частки майна у домоволодінні по провул. Сімферопольському, 12 захопила частину ділянки цього проходу та значно зужила його. Зазначені обставини підтверджуються Графічними даними Державного земельного кадастру, на якому зафіксовані межі та раніше існувавша конфігурація земельної ділянки цього проходу, а також факт несанкціонованого приєднання частини цієї ділянки до домоволодіння № 12; цей відповідач вважає, що це сталося внаслідок тих обставин, що раніше у придбаному нею домоволодіння на межі ділянки було самовільно збудовані тамбур літ а' та літня кухня ОСОБА_8 з метою створення "комфортних умов" для обслуговування належного майна вона зайняла частину ділянки проходу та після цього отримала її у приватну власність.

Крім того, вже після отримання землі у власність позивачка самовільно встановила металеві ворота у тупику цього проходу та незаконно приєднала до своєї ділянки ще 12 кв. м. землі для обслуговування літньої кухні Ж та сараїв Б, Г разом з водопровідним колодязем спільного користування, що унеможливлює ОСОБА_2 користуватися ним, а тепер вона намагається незаконно примусити їх збільшити ширину цього проходу за рахунок земельної ділянки їх (відповідача і третьої особи) домоволодіння. Але такі дії суперечать правовим та моральним засадам суспільства та вимогам законів.

Отже, на думку відповідача, первісні позовні вимоги не відповідають вимогам закону, викладені в обґрунтування позову доводи не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджені жодним доказом, а дії позивачки направлені на навмисне завдання мені шкоди, що неприпустимо. Тому з метою захисту свого порушеного права та запобігання неправомірних посягань на своє майно ОСОБА_2 і звертається до суду із зустрічним позовом про зобов'язання ОСОБА_1 знести самовільно встановлених нею у тупику проходу металевих воріт та звільнення самовільно захоплених 12 кв. м. ділянки проходу разом з водопровідним колодязем. Таким чином, вказана земельна ділянка (проїзд, прохід) у них спільна і не поділена, по порядку користування своїми земельними ділянками спору немає. За увесь час їх проживання за вказаною адресою позивач користувалась і користується, позивач жодного разу не зверталась до відповідача з пропозицією облаштувати належним чином розподілу земельної ділянкою; прав сторін і третіх осіб відповідач не порушував, вказана сторонами земельна ділянка нею приватизована згідно вимог чинного законодавства, порушень закону, прав та інтересів сторін з їх сторони допущено не було, шкоду нікому не завдавали, просили рішення винести по закону та відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі, задовольнивши зустрічний позов в повному обсязі.

Таким чином, домовитися сторони самостійно не змогли, звернення до правоохоронних та інших органів ні до чого не призвело, є спір, вирішити спірне питання сторони в добровільному порядку не можуть, тому вони вимушені звертатися до суду.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…»

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 90 ЗК України 1. Власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. 2. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно із ст. 152 ЗК України 1. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 2. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 3. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

В силу ст. 376 ЦК України 1. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 2. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 3. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. 4. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Судом зясовано, що дійсно на підставі на підставі договорів купівлі-продажу 17/50 частини домоволодіння від 14 грудня 2001 року і земельної ділянки від 5 червня 2014 і акту про право власності земельною ділянкою від 13 серпня 2007 року цьому позивачу ОСОБА_1 належить будинок по провулку Сімферопольський, 12/2 , м Дніпропетровська; її будинок з прилеглою земельною ділянкою розділений на дві частини домоволодіння, одна частина належить власникові ОСОБА_4, а інша частина будинку належить їй ОСОБА_1, де проживають: її син з дружиною і два його малолітніх сина. Перша частина будинку № 12 (12/1) із земельною ділянкою примикає до провулку, а друга частина будинку (12/2) знаходиться повіддаль від провулку, в глибині. Так само на віддаленні, поруч з її будинком, знаходяться будинки, які належать відповідачу ОСОБА_5 - № № 10 і 8/1, з першим з яких позивач межує. Для нормального доступу до будинків № № 12/2, 10 і 8/1 по генеральному плану міста передбачено проїзд і прохід без назви. Так само в кінці цього проїзду розташована опора повітряної лінії електропередачі № 13606 (далі ПЛЕП), що належить ДМЕМ «ДТЕК Дніпрообленерго», від якої підключені до енергопостачання зазначені вище будинки. Між співвласниками розподілені частини будинку та досягнуто усну домовленість щодо користування ним.

Земельна ділянка площею 366 кв. м., на якій розташоване спільне сторін домоволодіння, яка була надана для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд і належить на праві власності сторонам. Мається спільний проїзд, прохід. За попередньою усною домовленістю, сусідами раніше було встановлено огорожу всередині земельної ділянки. При цьому, будь-яких письмових договорів між співвласниками домоволодіння щодо порядку користування спільним майном ніколи не укладалось, так само відсутні і судові рішення з цього приводу.

Законодавче регулювання користуванням земельною ділянкою, яка перебуває у спільній сумісній власності громадян міститься у Земельному Кодексі України та Цивільному кодексі України. По суті, всі співвласники спільної сумісної власності мають рівні права щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, в тому числі і на облаштування навісів на тій її частині, яка обумовлена домовленістю між власниками для користування конкретною родиною. В разі, якщо між спільними власниками виникають конфлікти з приводу спільного користування земельною ділянкою, кожен з власників може поставити питання про укладання письмового договору про порядок спільного користування такою ділянкою або про виділення своєї частки землі в натурі, однак, такого питання позивач не ставив.

З огляду на викладене вище не зрозуміло, чому сторони вважають, що земельна ділянка спільного користування /проїзд, прохід/, належить сторонам, хоча на справді правовий режим цього майна - комунальна власність.

Вищезазначені обставини і поставлені сторонами спірні питання можливо було б належним чином зясувати і вирішити шляхом призначення і проведення судової експертизи, але після призначення такого дослідження сторони відмовилися від його проведення і вважали за можливе вирішення справи за наявними в справі матеріалами. Це не дало змоги належним чином зясувати суду обставини можливої зміни площі та конфігурації вказаної сторонами земельної ділянки, її розташування і співвідношення до сусідніх суміжних ділянок, вирішити питання розташування та наявності самовільних будівель та споруд, меж ділянки загального користування та інш.

Що стосується питання самовільного, на думку позивача, зведення відповідачем огорож і будов проїзду на комунальній земельній ділянці слід зазначити наступне. Належність певних об'єктів для обслуговування житлових будинків до капітальних будівель та споруд визначається нормативним документом - Державним класифікатором будівель та споруд (ДК 018 - 2000), згідно якого, споруди - це будівельні системи, пов'язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт. Будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несучо-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів.

Тимчасова некапітальна конструкція у вигляді навісу, огорожі не є будівлею, а є допоміжною господарською спорудою.

Разом з цим, згідно з вимогами ДБН 360-92: п. 3.24* У містах і селищах міського типу на присадибних ділянках при дотриманні санітарних протипожежних і будівельних норм можуть бути розміщені господарські будівлі та гаражі, вбудовані у житловий будинок, прибудовані до нього, або у вигляді окремої будівлі. Згідно з п. 3.25* ДБН, протипожежні розриви між будинками або окремо розташованими господарськими будівлями відповідно до ступеня їх вогнестійкості, а також віддаленість ємкостей горючої рідини на присадибній ділянці (при опаленні будинків рідким паливом) слід приймати відповідно до протипожежних вимог (додаток 3.1 - залежно від ступеню вогнестійкості матеріалів, з яких виконано будинки від 6 до 12 м. (стосується лише відстані між будинками (будівлями)). Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1.0 м. (це стосується лише сусідніх ділянок, на які окремо оформлене право власності іншими особами, однак, не умовних меж, встановлених спільними власниками однієї земельної ділянки). При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок (тобто ділянок з окремим правом власності).

Згідно з вимогами п. 3.25а* ДБН, відстань між житловими будинками та господарськими будівлями і спорудами слід приймати відповідно до санітарних норм за таблицею 3.2а (стосується лише сараїв для птиці та худоби, дворових туалетів, сміттєзбірників, компостних ям, фільтруючих колодязів), але не менше вказаних вище протипожежних норм.

Очевидно, що усі вказані вище будівельні та санітарні норми для зведення будівель, можливо не було сторонами враховано та дотримано при облаштуванні огорожі, гаражу чи сараю, що також можливо зясувати лише шляхом призначення та проведення судової експертизи.

Щодо обраного позивачем способу захисту свого порушеного, на його думку, права, необхідно зауважити наступне. В разі наявності спорів між сумісними власниками земельної ділянки, домоволодіння, які не можуть бути вирішені укладанням договору або усної домовленості, такі спори вирішуються шляхом звернення до суду з позовом про встановлення порядку користування спільним домоволодінням чи земельною ділянкою, або шляхом ініціювання виділення належної одному зі спільних власників частки в натурі. Позивачі ж обрали такий спосіб захисту як усунення перешкод в користуванні, хоча фактично це є спір між співвласниками щодо порядку користування місцем спільного користування.

Щодо доводів позивача про, начебто вологості, затінення своєї земельної ділянки, то будь які предмети мають фізичну властивість утворення тіні, при чому в різний бік залежно від розташування сонця (дерева, чагарники, намети, навіси, огорожа, будинки, альтанки і т.п.), тому якщо тінь утворює правомірно встановлена власником конструкція (із додержанням будівельних норм щодо висоти споруди) на належній йому земельній ділянці, це не може бути підставою для зобов'язання цього власника знести таку конструкцію. Більш того, позивачем не надано відповідних актів або довідок (висновків) експертів щодо результатів вимірювання рівня природного освітлення нашої спільної земельної ділянки у різні часи доби та відповідність цих результатів в середньому існуючим нормам для відповідної пори року.

З роз'яснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Згідно правової позиції Верховного суду України висловленої у Постанові № 6-180цс-14 від 19 листопада 2014 року зазначено, що за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що при розгляді позову про усунення перешкод у користуванні власністю та знесення самовільного будівництва, підставами задоволення позовних вимог має бути доведення позивачами того факту, що діями відповідача, порушується їх право користування земельною ділянкою. З огляду на те, що відповідно до ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушує право позивачів здійснення відповідачем самочинного будівництва, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав позивачів.

Позивачем, в обґрунтуванням своїх вимог, не доведена обґрунтованість заявлених ним позовних вимог та не доведений факт порушення його прав, зокрема, та обставина, що відповідач здійснив самочинне будівництво і порушив його права на вільне користування земельною ділянкою.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю або споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі або споруди, якщо інакше не передбачене у договорі відчуження будівлі і споруди.

В п. 21 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року вказано наступне: виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішені спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обовязковою.

Дана угода не ущемляє законні права сторін, не позбавляє їх можливості належно користуватися своєю частиною будинку, не суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам та єдиним можливим варіантом визначення порядку користування земельною ділянкою з урахуванням власності сторін та сталого порядку користування своїми земельними ділянками. Судом встановлено, що між власниками вказаних цього і сусідніх домоволодінь тривалий час ще до придбання своїх частин будинків був встановлений певний сталий порядок користування вказаною спільною земельною ділянкою загального користування.

Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельної ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). ОСОБА_8, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позови не підлягають задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання сторін на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні громадським проїздом і проходом, зобовязання вчинити певні дії, визнання недійсним і скасування кадастрового плану земельної ділянки відмовити, ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_1 про зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у сторін є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 13, 14, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. 88, 89, 90, 120, 121, 152, 212 ЗК України, ст. 15, 16, 375, 376, 369, 386, 391 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні громадським проїздом і проходом, зобовязання вчинити певні дії, визнання недійсним і скасування кадастрового плану земельної ділянки відмовити.

ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_1 про зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 23 жовтня 2018 року.

Суддя