Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2601/24167/12

провадження № 61-19522св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 березня 2017 року у складі судді Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2012 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 31 серпня 2012 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О. П.

Відповідно до умов вказаного договору він передав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 100 тис. грн строком до 30 листопада 2012 року, однак у зазначений термін відповідач борг не повернув.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 31 серпня 2012 року у розмірі 100 тис. грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2013 року у складі судді Антонової Н. В. позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 100 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими, так як відповідач не виконав умов договору позики від 31 серпня 2012 року, кошти у передбачений договором строк не повернув, тому судом стягнуто суму боргу у розмірі 100 тис. грн.

У квітні 2017 року, не погоджуючись із рішенням районного суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2013 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме - для надання заяви про поновлення строку із зазначенням поважних причин його пропуску та наданням доказів на їх підтвердження.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 березня 2017 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня

2013 року. У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення суду першої інстанції відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що причини, зазначені ОСОБА_3 у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, а саме, що з 30 серпня 2013 року по 11 вересня 2013 року останній перебував у відрядженні у м. Запоріжжі, є неповажними, оскільки з часу отримання відповідачем копії оскаржуваного рішення суду першої інстанції - 30 серпня 2013 року, пройшло більш ніж три роки, тому у відкритті апеляційного провадження відмовлено на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року.

У касаційнійскарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3,посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не дав оцінки причині пропуску строку, що існувала протягом строку, встановленого на апеляційне оскарження рішення районного суду, а саме, що заявник перебував у відрядженні з 30 серпня 2013 року по 11 вересня 2013 року.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду

м. Києва від 10 червня 2013 року позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики задоволено.

Копію вказаного рішення ОСОБА_3 отримав 30 серпня 2013 року.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду

м. Києва від 10 червня 2013 року була подана лише 13 січня 2017 року, тобто із значним пропуском строку на апеляційне оскарження.

Звертаючись до суду з клопотанням про поновлення вказаного строку,

ОСОБА_3 посилався на те, що з 30 серпня 2013 року по 11 вересня 2013 року перебував у службовому відрядженні у м. Запоріжжя.

Відповідно до частини першої статті 73 ЦПК України 2004 року суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.

За положеннями частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

За частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Норми ЦПК України 2004 року не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Разом з тим, право суду на поновлення строку не є безмежним.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов'язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Із практики Європейського Суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини й у справах «Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року.

Таким чином, оскільки заявник після надання строку на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року, не виконав вказаної ухвали суду, апеляційний суд обґрунтовано, відповідно до вимог статті 297 ЦПК України 2004 року, відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2013 року, оскільки наведені заявником причини пропуску строку на апеляційне оскарження були неповажними.

Перевіряючи доводи касаційної скарги ОСОБА_3 щодо неналежного дослідження судом поважності наведених заявником причин пропуску строку на апеляційне оскарження та у зв'язку з цим порушення права на таке оскарження судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку про їх безпідставність з огляду на відсутність особливих і непереборних обставин, які перешкоджали заявнику понад три роки з дня ухвалення судового рішення оскаржити його в апеляційному порядку.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк