У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Гребенюк В.В., за участю секретаря судового засідання Мишак І.Ю., розглянувши клопотання публічного акціонерного товариства «ИНТЕР РАО ЕЭС» про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу при ТПП рф від 23.08.2016 р. по справі № 142/2015, про стягнення з ДПЗД «Укрінтеренерго» заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

31.08.2017 р. до Подільського районного суду м. Києва надійшло клопотання публічного акціонерного товариства «ИНТЕР РАО ЕЭС» (надалі за текстом - стягувач), про визнання Рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торговельно-промисловій палаті російської федерації № 1800/142/2859 від 23.08.2016 р. по справі № 142/2015 про стягнення з ГПВД «Укринтерэнерго» на користь ПАО «ИНТЕР РАО» заборгованості по контракту в розмірі 330 159 392,77 російських рублів, неустойки в розмірі 117 373 321,99 російських рублів, а також неустойку в розмірі 0,1 % від суми основного боргу в розмірі 330 159 392,77 російських рублів за кожен день прострочення, починаючи з 08 квітня 2016 р. по день фактичної сплати суми боргу, крім цього суму сплаченого арбітражного збору у розмірі 2 415 039 російських рублів.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 03.11.2017 р. матеріали вищевказаного клопотання передані для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Супрун Г.Б.

07.08.2018 р. через канцелярію суду надійшли заперечення проти клопотання у відповідності до ст. 477 ЦПК України.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 14.08.2018 р. матеріали вищевказаного клопотання передані для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В.

В судове засідання представник стягувача не з'явився, про день, час та місце розгляду клопотання повідомлявся належним чином, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надав.

До початку судового засідання представник ДПЗД «Укрінтеренерго», подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти клопотання заперечував в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні його вимог.

Неявка сторін чи однієї із сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду заяви, а відтак, суд приходить до висновку про розгляд клопотання за відсутності сторін.

Дослідивши матеріали клопотання, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції (надалі за текстом - ЦПК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 474 ЦПК України рішення міжнародного комерційного арбітражу (якщо його місце знаходиться за межами України), незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається та виконується в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

За змістом зазначеної норми питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника. Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України або його місце проживання (перебування) або місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника.

Частиною 2 статті 474 ЦПК України передбачено, що у разі якщо визнання та виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Вирішуючи питання про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, суд не може оцінювати, чи законним є прийняте рішення, обговорювати його правильність по-суті чи вносити будь-які зміни до його змісту, а перевіряє лише дотримання строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми і змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви.

Розгляд судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів є особливою формою взаємної правової допомоги, яка надається Україною та іншими державами-учасницями відповідних міжнародних договорів.

При їх вирішенні суди повинні виходити з положень статті 78 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIІІ від 02 червня 2016 року, статей 35, 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» №4002-ХІІ від 24 лютого 1994 року, відповідних міжнародних договорів України, що передбачають порядок визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів.

Рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті російської федерації від 23 серпня 2016 року в позові ГПВД «Укринтерэнерго» (м. Київ, Україна) відмовлено та стягнуто з останнього на користь ПАТ «ИНТЕР РАО ЕЭС» (м. Москва, російська федерація) заборгованості по контракту в розмірі 330 159 392,77 російських рублів, неустойки в розмірі 117 373 321,99 російських рублів, а також неустойку в розмірі 0,1 % від суми основного боргу в розмірі 330 159 392,77 російських рублів за кожен день прострочення, починаючи з 08 квітня 2016 р. по день фактичної сплати суми боргу, крім цього суму сплаченого арбітражного збору у розмірі 2 415 039 російських рублів (а.с. 5-72).

Рішення було прийнято у складі арбітра Бардіної М.П.

Згідно довідки МКАС № 1800-142/3746 від 27.10.2016 р. вказане Рішення набрало законної сили з дня його винесення (а.с. 86).

Відповідно ст. 8 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, підписаної в м. Києві 20.03.1992 р. урядами держав-учасниць СНД, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 19.12.1992 р. № 2889-ХІІ, виконання рішення відбувається за клопотанням заінтересованої Сторони. До клопотання додаються: 1) належним чином завірена копія рішення, про примусове виконання якого порушене клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення набуло чинності, якщо інше не випливає з тексту самого рішення; 3) докази про повідомлення іншої сторони про процес; 4) виконавчий документ.

Всупереч вищезазначеним нормам, стягувачем до клопотання не було додано виконавчий документ (виконавчий лист), при цьому, його видача передбачена ст. 236 Арбітражного процесуального кодексу російської федерації.

Згідно зі статтею 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею ІІІ Конвенції про визнання та приведення до виконання іноземних арбітражних рішень, прийнятої 10 червня 1958 року в м. Нью-Йорку, ратифікованої Україною 10 жовтня 1960 року, яка набрала чинності для України 08 січня 1961 року (надалі за текстом - Нью-Йоркська конвенція), передбачено, що кожна Договірна Держава визнає арбітражні рішення обов'язковими та приводить їх до виконання відповідно до процесуальних норм тієї території, де запитується визнання та приведення до виконання цих рішень, на умовах, викладених у цій Конвенції.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов'язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень цієї статті та статті 36 вказаного Закону.

У Нью-Йоркській конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10.06.1958 року, передбачено вичерпний, що не підлягає розширеному тлумаченню, перелік підстав, за яких компетентний суд може відмовити у визнанні та виконанні арбітражного рішення.

Цей перелік міститься у статті 5 Нью-Йоркської конвенції, а також вони перелічені у статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» №4002-ХІІ від 24 лютого 1994 року та у частині 2 статті 468 ЦПК України.

Так, відповідно до п. b) ч. 2 ст. 5 Нью-Йоркської Конвенції у визнанні та виконанні арбітражного рішення може бути відмовлено, зокрема, якщо компетентна влада держави, в якій воно запитується, визнає, що визнання та виконання цього рішення суперечить публічному порядку цієї країни.

Згідно частини 1 статті 468 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 2 статті 468 ЦПК України, якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Як вбачається з Рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті російської федерації від 23.08.2016 року Міністерством енергетики та вугільної промисловості України 23.01.2015 р. прийняло наказ № 31, за яким був змінений перелік міждержавних ліній електропередачі, якими електроенергія переміщується через митний кордон України. В тому числі, з даного переліку були виключені 5 міждержавних ліній електропередачі, якими ДПЗД «Укрінтеренерго» повинен був отримувати електроенергію за Контрактом: В Л 500 кВ Шахти Ш-30 - Перемога; В Л 330 кВ Ростовська - Південна; В Л 220 кВ Таганрог Т-15 - Амвросіївка; В Л 110 кВ Матвєєв Курган - Квашино-тягова; В Л 110 кВ Гундоровська - отпайка від Центральна-Тягова (надалі за текстом - Спірні лінії). 02.02.2015 р. ДПЗД «Укрінтеренерго» було проінформовано ПАТ «ИНТЕР РАО ЕЭС» про настання обставин непереборної сили в зв'язку з виданням вищевказаного Наказу. 10.04.2015 р. набрав чинності Наказ Міністерства фінансів України від 06.03.2015 р. № 300 «Про внесення змін до Переліку місць митного контролю товарів, що переміщуються трубопровідним транспортом та лініями електропередачі», яким Спірні лінії були виключені з митного простору України.

Відповідно ч. 1 до ст. 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» у визнанні або у виконанні арбітражного рішення, незалежно від того, в якій державі воно було винесено, може бути відмовлено, зокрема, лише: 1) на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона подасть компетентному суду, у якого просить визнання або виконання, доказ того, що: одна із сторін в арбітражній угоді, зазначеній у статті 7, була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки, - за законом держави, де рішення було винесено; або сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення.

Дії з боку ПАТ «ИНТЕР РАО ЕЭС», що мають наслідком в сукупності із спробами російських судових інстанцій покласти на ДПЗД «Укрінтеренерго» заборгованість, є проявами торговельно-економічної війни.

Відповідно до пункту 3.1. статті 3 Стратегії Національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України від 26 травня 2015 року № 287/2015, торговельно-економічна війна є актуальною загрозою національної безпеки України.

Згідно визначення, економічна війна - економічна стратегія, заснована на використанні заходів економічного характеру (наприклад, економічної блокади, торговельних обмежень тощо), направлених на ослаблення економіки іншої держави або блоку держав. Економічна війна може бути складовою економічного протистояння або складовою гібридної війни, класична війна звичайно передбачає повне припинення будь яких економічних відносин між країнам-ворогами. Методами ведення економічної війни є: заборона на експорт/імпорт окремих видів товарів; обмеження на експорт/імпорт окремих технологій; торговельна блокада; спричинення банківської кризи та обвал національної валюти; спричинення дисбалансу цін на критичні позиції експорту або імпорту.

Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VII затверджено звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором.

Постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VII законодавчим органом України затверджено Заяву про відсіч збройної агресії росії, згідно з якою силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є атаками збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «с», «d» та «q» статті 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

У заяві Верховною Радою України зазначено, що вчинивши збройну агресію проти України, російська федерація грубо порушила свої зобов'язання, встановлені наступними міжнародними актами: Статут ООН, відповідно до якого держави-члени повинні розв'язувати будь-які спори мирними засобами та утримуватися у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування (частини 3 і 4 статті 2); Гельсінський Заключний акт Наради з безпеки та співробітництва в Європі, підписаний 1 серпня 1975 року, відповідно до якого її держави-учасники визнають непорушними кордони всіх держав у Європі та утримуються від будь-яких дій, спрямованих на захоплення частини або всієї території будь-якої держави-учасника (частина 1, розділ ІІІ); Меморандум про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року, який зафіксував зобов'язання російської федерації, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучених Штатів Америки: - поважати незалежність і суверенітет та чинні кордони України; - утримуватися від погрози силою чи застосування сили проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України; - ніколи не використовувати жодну їхню зброю проти України, крім цілей самооборони або в будь-який інший спосіб згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй; - договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією , ратифікований обома сторонами 14 січня 1998 року, згідно з яким Україна та російська федерація відповідно до положень Статуту ООН і зобов'язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі поважають територіальну цілісність одна одної і підтверджують непорушність кордонів, що існують між ними (стаття 2).

У пункті 3 заяви Верховної Ради України до наслідків збройної агресії російської федерації проти України віднесено шкоду, яку заподіяла Російська Федерація внаслідок незаконної анексії та агресії, що також полягає у не отриманих Україною та українськими підприємствами прибутках.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що надання дозволу на виконання Рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торговельно-промисловій палаті російської федерації № 1800/142/2859 від 23.08.2016 р. по справі № 142/2015 про стягнення з ГПВД «Укринтерэнерго» на користь ПАО «ИНТЕР РАО» заборгованості по контракту в розмірі 330 159 392,77 російських рублів, неустойки в розмірі 117 373 321,99 російських рублів, а також неустойку в розмірі 0,1 % від суми основного боргу в розмірі 330 159 392,77 російських рублів за кожен день прострочення, починаючи з 08 квітня 2016 р. по день фактичної сплати суми боргу, крім цього суму сплаченого арбітражного збору у розмірі 2 415 039 російських рублів, яке використовується російської федерацією як засіб торговельно-економічної війни, порушує публічний порядок та суперечить інтересам України, викладеним у стратегії національної безпеки, що затверджена рішенням РНБО, введеним в дію Указом Президента України № 287/2015 від 26 травня 2015 року, що підпадає під положення пункту 7 частини 2 статті 468 ЦПК України, у зв'язку із чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України зазначеного Рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торговельно-промисловій палаті російської федерації, у зв'язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 259, 260, 468 Цивільно-процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у визнанні та наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу при ТПП рф від 23.08.2016 р. по справі № 142/2015, про стягнення з ДПЗД «Укрінтеренерго» заборгованості;

Ухвала за результатами розгляду заяви про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу постановлена за правилами, встановленими ЦПК України для ухвалення рішення;

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду міста Києва у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В.В. Гребенюк