Постанова

Іменем України

17 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 301/356/15-ц

провадження № 61-382св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, виконавчий комітет Дубрівської сільської ради Іршавського району, Іршавська районна державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю., Готри Т. Ю., від 30 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, виконавчого комітету Дубрівської сільської ради Іршавського району, Іршавської районної державної нотаріальної контори про визнання недійсними свідоцтв про право власності та про право на спадщину, а також договору дарування, визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що її незаконно позбавлено права на спадкування 1/4 частини жилого будинку АДРЕСА_1, як спадщини після смерті батька - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, не склавши за життя заповіту. Зазначала, що вона фактично прийняла спадщину, оскільки постійно проживала у спірному будинку, як до так і після смерті спадкодавця.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просила визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, видане Дубрівською сільською радою народних депутатів 10 листопада 2001 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 жовтня 2003 року, видане Іршавською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_5; визнати недійсним договір дарування вказаного житлового будинку від 26 жовтня 2005 року та визнати за нею у порядку спадкування право власності на 1/4 частини спірного житлового будинку.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області у складі судді Сойми М. М. від 17 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала доказів, які б свідчили, що вона в установлений законом шестимісячний строк після смерті батька вчиняла дії, які б свідчили про прийняття нею спадщини, також не надала доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном відповідно до вимог статті 549 ЦК Української РСР, чинної на час відкриття спадщини, а тому дійшов висновку про те, що видачею свідоцтва про право власності на домоволодіння, свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування, що є предметами спору, права позивача не порушено, і такі не можуть бути визнані судом недійсними та відповідно за позивачем не може бути визнано право власності на 1/4 частку у спадковому майні.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 30 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на домоволодіння № АДРЕСА_1, видане Дубрівською сільською радою народних депутатів 10 листопада 2001 року, що зареєстроване в Іршавському бюро технічної інвентаризації 17 вересня 2003 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 жовтня 2003 року на ім'я ОСОБА_5

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, від 26 жовтня 2005 року.

Визнано за ОСОБА_4 у порядку спадкування право власності на 1/4 частини вказаного житлового будинку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що правовстановлюючі та реєстраційні документи щодо права власності ОСОБА_6 на спірний будинок є незаконними, а тому підлягають скасуванню, відповідно, підлягають визнанню недійними свідоцтво про право на спадщину, отримане на підставі незаконного свідоцтва про право власності спадкодавця, і договір дарування, укладений на підставі свідоцтва про право на спадщину. Позивач вступила у володіння та управління спірним майном, а отже є такою, що прийняла спадщину, оскільки перед смертю спадкодавця і на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем у належному останньому будинку, була зареєстрована за цією адресою, а отже є такою, що прийняла спадщину після смерті свого батька.

У січні 2018 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, не врахував та не надав належної правової оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, та які підтверджують, що позивач на час смерті спадкодавця не проживала та не була зареєстрована за адресою спадкового майна, оскільки на той час з спадкодавцем проживала лише його дружина. При цьому, позивач була була зареєстрована у спірному будинку лише у 2009 році.

Ухвалою Верхового Суду від 03 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 30 листопада 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6 (батько позивача та відповідача), після смерті якого відкрилась спадщина.

10 листопада 2001 року Дубрівською сільською радою Іршавського району видано свідоцтво про право власності на будинок з надвірними спорудами № АДРЕСА_1, згідно з яким вказаний будинок належить ОСОБА_6, тобто після смерті останнього.

21 жовтня 2003 року ОСОБА_5 (дружина спадкодавця та мати позивача і відповідача) отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з жилого будинку № АДРЕСА_1.

За договором дарування від 26 жовтня 2005 року ОСОБА_5 подарувала спірний будинок своїй доньці - ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 року мати позивача та відповідача - ОСОБА_5, померла.

Згідно з частиною четвертою статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Установивши, що за життя ОСОБА_6 не оформив право власності на будинок, свідоцтво про право власності на спірний будинок видано на ім'я останнього після його смерті, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що правовстановлюючі та реєстраційні документи щодо права власності ОСОБА_6 на спірний будинок є незаконними, а тому підлягають скасуванню.

Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 2003 року на ім'я ОСОБА_5, отримане на підставі незаконного свідоцтва про право власності спадкодавця, і договору дарування, який укладений на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 жовтня 2003 року.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час відкриття спадщини регулювалась підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Згідно з пунктом 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (була чинною до 13 грудня 1995 року), не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкування цього майна, а не його належність спадкодавцю.

Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, пунктом 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі повинно бути також зазначено: дані про склад будинку, розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації.

У справі, що переглядається, установлено, що право власності спадкодавця на спірний будинок підтверджується записом в погосподарських книгах.

За змістом частин 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини.

Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року, а у разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Частиною першою статті 529 ЦК Української РСР встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

За правилом статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи фактично такий вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Якщо позивач у шестимісячний строк вступив у управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно.

Згідно з пунктом 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, що була чинною до 07 липня 1994 року, доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути, зокрема: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Згідно з записом в погосподарській книзі № 2 основних виробничих показників селянського господарства № 62 у с. Велика Розтока за 1991-1995 роки (а. с. 39-42, т. 2), довідками Дубрівської сільської ради Іршавського району від 05 грудня 2014 року, від 08 червня 2015 року та від 05 листопада 2015 року, позивач дійсно проживала та була зареєстрована у спірному будинку станом на час відкриття спадщини після смерті батька у 1993 році.

Згідно з актом комісії Дубрівської сільської ради з питань комунальної власності від 04 листопада 2015 року ОСОБА_4 безпосередньо здійснювала нагляд за покійним батьком ОСОБА_6 та несла витрати з утримання спадкового будинку разом з матір'ю.

Установивши, що ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала в спірному будинку на момент смерті спадкодавця ОСОБА_6 і фактично вступила у володіння спадковим майном, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про визнання за позивачем права власності на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 03 березня 2018 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, тому виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 30 листопада 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 30 листопада 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта