Справа № 629/524/17
Номер провадження 2/629/81/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2018 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого судді Смірнової Н.А., за участю секретаря Андрієнко С.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лозова, Харківської області цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 16 квітня 2013 року ОСОБА_1 уклав кредитний договір б/н, згідно умов якого отримав картковий рахунок та отримав кредитний ліміт кредитної лінії у розмірі 15168 гривень 63 копійки зі сплатою відсотків у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення умов кредитного договору відповідач взяті на себе зобовязання належним чином не виконував, в звязку з чим станом на 27.01.2017 року виникла заборгованість зі сплати кредитних зобовязань у розмірі 79447 гривень 03 копійки, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом у розмірі 15307 гривень 40 копійок; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 25132 гривні 77 копійок; заборгованість за пенею у розмірі 33575 гривень 92 копійки; заборгованість по комісії у розмірі 5430 гривень 94 копійки. Відповідачу направлялася претензія, щодо вимог погашення суми заборгованості за кредитом, яка залишилася без уваги. В звязку з чим просить стягнути з відповідача по справі заборгованість за кредитом у розмірі 79447 гривень 03 копійки, а також судові витрати у розмірі 1600 гривень.

У встановлений в ухвалі суду строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якій він просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а саме зазначив, що він не заперечує той факт, що отримав в ПАТ «ПриватБанк» банківську картку, але йому було не відомо чи встановлений на ній кредитний ліміт. Картку він отримав виключно для отримання платежів, але так нею і не скористався. Відповідач заперечував факт отримання грошей за цією карткою або у будь-який інших спосіб отримання кредитних коштів. Також заперечував факт погашення кредиту, оскільки він його не отримував. Також відповідач заперечував підписання таких документів, які є складовою кредитного договору, а саме, «Умов та правил надання банківських послуг» (Умови) та ОСОБА_2.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити на підставі доказів, наданих позивачем при подачі позовної заяви до суду.

Відповідач ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених ним у відзиві на позовну заяву.

Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Матеріали справи свідчать, що 16 квітня 2013 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було підписано заяву про відкриття поточного рахунку. Згідно даної заяви ОСОБА_1 приєднався до «Умов та правил банківських послуг», ОСОБА_2, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування № б/н від 16.04.2013 року.

Згідно із зареєстрованою 14 червня 2018 року новою редакцією Статуту банку, повне офіційне найменування банку на даний час є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

Зазначений кредитний договір складається із Заяви позичальника, з якої не вбачається, що відповідачу було видано кредитну картку, а також Умов і правил надання банківських послуг. Своїм підписом у зазначеній заяві відповідач підтвердив, що він ознайомлений і згоден з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку.

Разом з тим, представником позивача не надано суду доказів про особисте підписання відповідачем вищевказаних Умов і правил надання банківських послуг, на порушення яких останній посилався, хоча вказував, що позивач ознайомив відповідача з цими умовами кредитування і з ними останній погодився.

Разом з тим, Умови і правила надання банківських послуг, на які посилається відповідач як на доказ, п.п.3.2.1.8.2. та 3.2.1.8.3 (розділ «Кредитні канікули», мова йде про впровадження цієї програми починаючи з 01.04.2014 року, тобто до укладення кредитного договору. Отже, дана Умова було виготовлено пізніше, ніж укладання (підписання) кредитного договору сторонами, та наслідок не може визнано як доказ по справі, доказів зворотного представником позивача не надано.

В поданій позивачем до матеріалів справи ксерокопії заяви відповідача відсутні відомості щодо отримання відповідачем кредитної картки, та як наслідок відсутні відомості про строк її дії.

В даній заяві в розділі «Відмітки банку», містяться лише відомості щодо номеру та дати відкриття рахунку від 16.04.2013 року.

Також позивачем не надано доказів про отримання відповідачем кредитних коштів іншим чином, ніж перерахування коштів на кредитну картку.

Заяву про відкриття рахунку заповнював працівник банку без визначення розміру ліміту, в анкеті-заяві відсутня інформація про те, в якій сумі встановлений кредитний ліміт і чи встановлений він взагалі.

Разом з тим до позовної заяви було надано довідка про розмір встановлення кредитного ліміту, але довідка датована 01.02.2017 року, а не підчас укладання договору.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1056 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем. Належною формою є письмова форма, про що вказано у ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, ст. 1055 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, позивач посилається на те, що 16.04.2013 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено Договір № б/н відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розміру 12400.00 гривень на рахунок № 2569.

Позивач стверджує, що у зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором станом на 27.01.2017 року та відповідно до розрахунку заборгованості за договором відповідач має заборгованість у розмірі 79447 гривні 03 копійки, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом у розмірі 15307 гривень 40 копійок; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 25132 гривні 77 копійок; заборгованість за пенею та комісією у розмірі 33575 гривень 92 копійок; заборгованість по комісії за використання кредитом 5430 гривень 94 копійки.

Відповідно до приписів норми ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, вказуючи на те, що він не підписував кредитний договір і поставив під сумнів належність наданих позивачем копій документів, на які він посилається, як на докази обґрунтованості вимог даного позову.

Відтак, враховуючи відзив відповідача про те, що він жодних документів на отримання у ПАТ КБ «Приватбанк» кредитних коштів не підписував, а також, зважаючи на ненадання позивачем суду для огляду та для здійснення інших процесуальних дій документів, які є належними і допустимими доказами істотних обставин даної справи, суд дійшов висновку про те, що позивач не виконав, передбаченого статтею 81 ЦПК України, процесуального обов'язку із доказування належними і допустимими доказами самого факту виникнення між сторонами кредитних правовідносин. Так, належними і допустимими доказами виникнення у відповідача грошових кредитних зобов'язань перед банком є оригінали заяви на видачу кредиту і відкриття карткового рахунку, розписки про отримання кредиту, а також інші документи кредитної справи з його особистим підписом.

Разом з тим суд зазначає, що в матеріалах справи міститься анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» від 16 квітня 2013року, складена та підписана відповідачем.

Проте суд звертає увагу на ту обставину, що саме по собі складення та підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» не є договором кредиту та не свідчить про його укладення в подальшому.

Судом встановлено, що вказана анкета не містить відомостей про істотні умови договору, а саме про розмір грошових коштів, які банк зобов'язується передати відповідачу, строки їх повернення, а також розмір відсотків які відповідач зобов'язується сплатити за користування кредитом.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з вимогами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи

Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Суд зазначає, що згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Проте, позивач АТ КБ «Приватбанк» доказів укладання з відповідачем, як з позичальником та споживачем послуг банку, кредитного договору № б/н від 16.04.2013 року в письмовій формі, та надання відповідачу банком його примірника, як то встановлено ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суду не надано.

Наведене є підставою для відмови у задоволенні позову з огляду на те, що позивачем не було виконано свого обов'язку із доказування обґрунтованості і правомірності його вимог.

В обґрунтування своїх вимог позивачем надано лише копію вищевказаної анкети-заяви, розрахунок заборгованості та умови і правила надання банківських послуг, які не можуть бути визнані належними і допустимими доказами наявності кредитних правовідносин між сторонами саме з такими умовами повернення кредиту, на які вказує АТ КБ «ПриватБанк».

Встановлені під час судового розгляду та наведені вище обставини, відсутність належних та допустимих доказів в обґрунтування отримання відповідачем грошових коштів, їх розмір, нарахованих відсотків та пені, можливе внесення коштів в рахунок погашення заборгованості, переконує суд в тому, що обставини наведені позивачем АТ КБ «ПиватБанк» у позовній заяві не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Також позивачем за позовом не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують правомірність нарахування заборгованості за кредитним договором у визначеному позивачем розмірі та відповідність вказаних нарахувань умовам кредитного договору

Слід зазначити, що додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, не можуть бути взяті до уваги, оскільки у наданих правилах відсутній підпис відповідача, що останній ознайомлений з вказаними правилами та не є частиною укладеного відповідачем з банком 16.04.2013 року договору. Також, з урахуванням окремих положень, які містить ця Угода, зокрема п.п. 3.2.1.8.2. та 3.2.1.8.3 (розділ «Кредитні канікули», вбачається, що вона була виготовлено, ще до укладення спірного договору та те, що саме ця Умова була чинна на момент укладання договору.

Відповідно до ч.1 ст. 208 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

При цьому ч. 2 ст. 208 ЦК України встановлює, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами).

Вимоги до оформлення документів, в тому числі щодо їх підпису, встановлені в національному стандарті Державна уніфікована система документація ДСТУ 4163-2003 «Уніфікована система організаційно - розпорядчої документації», затвердженому Наказом Держспоживстандарту України від 07.04. 2003 року № 55, що є обов'язковим для застосування в діяльності підприємств, установ, організацій.

Відповідно до п. 5.23, п.5.26, п. 7.12 ДСТУ 4163-2003 «Уніфікована система організаційно - розпорядчої документації», підпис складається з назви посади особи, яка підписує документ, особистого підпису, ініціалів і прізвища. Підпис розміщують підтекстом документа або під відміткою про наявність додатків. Підписується кожна сторінка не прошитого багатосторінкового документу, з відтиском печатки підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи

Наданий позивачем АТ КБ «ПриватБанк» копія з Умов та Правил надання банківських послуг, підписаний лише головою правління АТ КБ «Приватбанк», підпис відповідача на ньому відсутній.

З відзиву відповідача вбачається, що вказані умови та правила надання банківських послуг відповідачу для ознайомлення та підпису представниками банку не надавалися, з ним не узгоджувалися, їх примірник ним не підписувався та не отримувався, докази на це суду позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не надані.

За даних обставин, вказані умови не є складовою частиною укладеного відповідачем з банком договору, а їх положення не є обов'язковими для сторони відповідача та не можуть бути взяті до уваги при вирішенні справи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не доведено наявності укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем кредитного договору № б/н від 16.04.2013 року та досягнення сторонами згоди щодо всіх його істотних умов.

Крім цього, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст.530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

01 лютого 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості, яка утворилася станом на 27 січня 2017 року у розмірі 79447 гривень 03 копійки, крім цього позивач просив стягнути судові витрати в розмірі 1600.00 гривень.

Надані позивачем по справі витягу з Уумов та правил надання банківських послуг не містить строк дії договору.

Згідно п.31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу було надано кредитні кошти з моменту укладання договору, тобто з 16.04.2013 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулися до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором в розмірі 179447 гривень 03 копійки - лише 01.02.2017 року, тобто поза межами загальної позовної давності. Сторони письмово у договорі не обумовлювали збільшення позовної давності.

Позивачу про невнесення відповідачем чергового платежу було відомо кожного наступного місяця, однак представником позивача не надано доказів на підтвердження факту визнання відповідачем заборгованості перед банком по сплаті кредиту та дачу ними згоди на його погашення за межами позовної давності.

В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач у позові не зазначив причини пропуску строку позовної давності та не заявляв клопотання про його поновлення.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи всі докази досліджені судом в судовому засіданні в їх сукупності, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до положень ст. 135 ЦПК України, відсутні підстави для стягнення судових витрат на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», враховуючи, що судом винесено рішення про відмову в задоволенні первісного позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 135, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 202, 203, 204, 207, 208, 215, 216, 253, 256-258, 266, 525, 526, 638, 639, 1050, 1054, 1055, 1056 ЦК України, ст. 11 Законом України «Про захист прав споживачів», постановою № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом пятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-д, адреса для листування: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, , р/р № 3111 (для погашення заборгованості та судових витрат), МФО 305299.

Відповідач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії МН № 470982, виданий Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 20.07.2002 року, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, б. 5, фактично мешкає за адресою: м. Лозова, Харківська область, вул. Соборна, б. 7, кв. 20.

Повний текст судового рішення виготовлений 05.11.2018 року.

Суддя Н.А. Смірнова