Справа № 428/5817/18
Провадження № 2/428/877/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Посохова І.С.,

за участю секретаря судового засідання Колядінцевої П.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька Луганської області цивільну справу за позовною заявою Головного територіального управління юстиції у Луганській області в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки, -

ВСТАНОВИВ:

Головне територіальне управління юстиції у Луганській області звернулось до Сєвєродонецького міського суду Луганської області в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки.

В обґрунтування позову зазначено, що 28.08.2013 у Турецькій Республіці було укладено шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, які мають спільну дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і мешкали у Турецькій Республіці.

У січні 2016 року позивач надав дозвіл на виїзд дитини - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з відповідачем - ОСОБА_2, в Україну, але ОСОБА_2 у подальшому відмовилась повертатись разом з дитиною до держави постійного проживання - Турецької Республіки. При цьому, позивач декілька разів протягом 2016 року приїжджав до України і намагався повернути відповідача разом з дитиною у Турецьку Республіку. При цьому, позивач ніколи не надавав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну, а тому вважає, що відповідач ОСОБА_2 самостійно змінила місце проживання спільної дитини і визначила її нове місце проживання в України з порушенням батьківських прав позивача, так як ані усної, ані письмової згоди на зміну постійного місця проживання дитини позивач не давав.

На даний час дитина проживає разом з матір'ю - відповідачем ОСОБА_2 в Україні за адресою: АДРЕСА_4. Таким чином, позивач вважає, що відповідач незаконно утримує дитину на території України, так як відповідач одноосібно змінила місце проживання дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням її прав.

Посилаючись на те, що відповідач відмовилася добровільно повертати дитину до місця її постійного проживання до Турецької Республіки, на підставі ст. 3, 5, 12 Конвенції 1980 року, практики Європейського суду з прав людини, Головне територіальне управління юстиції у Луганській області в інтересах позивача ОСОБА_6, громадянина Турецької Республіки, просить визнати незаконним утримування відповідачем ОСОБА_2 на території України малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, повернути малолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, до місця постійного проживання у Турецькій Республіці. Якщо рішення не буде виконано у добровільному порядку, зобов'язати відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою: АДРЕСА_4, передати малолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, що проживає за адресою: АДРЕСА_5, для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання. Покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до Турецької Республіки, на позивача. Винести рішення у цій справі протягом шести тижнів від дати отримання цієї позовної заяви. Допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Турецької Республіки.

Ухвалою від 11.06.2018 відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено цивільну справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 26.06.2018, учасникам судового процесу запропоновано надати: відповідачу відзив на позов, позивачу відповідь на відзив, і відповідачу заперечення на відповідь на відзив. Крім того, даною ухвалою залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Старобільської районної адміністрації та Службу у справах дітей Старобільської районної державної адміністрації.

Ухвалою від 13.08.2018 цивільну справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 30.08.2018.

На виконання ухвали від 11.06.2018 відповідачем ОСОБА_2 до суду подано відзив на позов, згідно з яким відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі та просила суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначила, що позивач ОСОБА_6 не є батьком малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтом про народження НОМЕР_3 від 21 травня 2013 року, витягом з відділу ДРАЦС про народження від 03 липня 2013 року та витягом з відділу ДРАЦС про народження від 20 червня 2018 року, відомості про батька записано зі слів матері на підставі частини 1 статті 135 СК Україна, а тому немає процесуальних прав на звернення до суду з відповідним позовом, а отже, не має права вимагати повернення дитини до Турецької Республіки. Окрім того, місцем проживання дитини є Україна, а дитина є громадянином України, оскільки народжена в Україні. Постійним місцем проживання малолітнього ОСОБА_7 є Україна, Луганська область, а саме: до листопада місяця 2017 року село Половинкине Старобільського району Луганської області, а на теперішній час місто Старобільськ Луганської області, оскільки позивач не є батьком та відсутні будь-які докази, окрім слів щодо обґрунтування цього факту.

Під час розгляду справ цієї категорії слід враховувати положення статті 13 Гаазької конвенції, в якій зазначено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що особа, установа або інший орган, що піклувалися про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення чи утримування або дали згоду на переміщення чи утримування або згодом не заперечували проти такого переміщення чи утримування. Відповідно до наданого дозволу позивач ОСОБА_6 станом на 28 грудня 2015 року надав згоду на переміщення малолітнього ОСОБА_7. Цим правилом (у частині виконання обов'язків щодо надання доказів) слід керуватися і під час врахування положень частини другої статті 12 Гаазької конвенції стосовно відомостей про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Про наявність того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть свідчити такі факти: відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо. Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

Таким чином, обов'язок доведення наявності підстав для прийняття рішення про повернення дитини до постійного місця проживання або забезпечення здійснення права доступу до дитини покладається на позивача, а про відмову у поверненні - на відповідача, тобто на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Відповідно до частини другої статті 12, частини першої статті 13 та статті 20 Конвенції підставами відмови у задоволенні заяви про повернення дитини є: дитина вже прижилася у своєму новому середовищі; особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування.

На підставі того, що належними та допустимими доказами підтверджено, що малолітній ОСОБА_7 відвідував у період часу з 29 березня 2016 року по 01 жовтня 2017 року дошкільний навчальний заклад «Малятко», який знаходиться у селі Половинкине Старобільського району Луганської області, що підтверджується довідкою № 30 від 21 червня 2018 року, а з 09 жовтня 2017 року по теперішній час Старобільський комунальний дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) комбінованого типу № 11 «Сонячний» Старобільської районної ради Луганської області, що підтверджується Характеристикою вихованця СКДНЗ (ясла - садок) комбінованого типу № 11 «Сонячний» на ім'я ОСОБА_7 № 61 від 22 червня 2018 року. Відповідно до вказаної Характеристики встановлено, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 проживає з матір'ю ОСОБА_2, сестрою ОСОБА_11, співмешканцем матері ОСОБА_12 та бабусею ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_1. Хлопчик доброзичливий, активний, вільно розмовляє українською та російською мовами, має достатній рівень розвитку на свій віковий період. Хлопчик дуже легко вступає в контакт з однолітками та дорослими, має своїх друзів, привітний, веселий, турботливий до дитсадка приходить, зазвичай у гарному настрої, відвідує гуртки, захоплюється малюванням, приймає участь у конкурсах дитячого садка, а саме: у конкурсі «Мій дім» намалював малюнок, в якому відобразив місце свого проживання село Половинкине Старобільського району Луганської області, у конкурсі «Мама, тато і я - спортивна сім'я» та конкурсі «Родинне дерево» відобразив на малюнку своєю матір'ю ОСОБА_2, татом ОСОБА_12. Вихованням та розвитком ОСОБА_7 займається його матір ОСОБА_2 та її співмешканець ОСОБА_12. Хлопчик завжди має доглянутий, охайний вид, гарно одягнений. ОСОБА_7 має сталі сімейні зв'язки зі своїми родичами: бабусею ОСОБА_14, дідусем ОСОБА_15. Має дуже тісні сімейні зв'язки зі своїми тітками ОСОБА_16 та ОСОБА_17, а також з сестрами ОСОБА_11, ОСОБА_18, ОСОБА_19 та ОСОБА_20.

Також відповідно до виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого на ім'я ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, місце проживання: АДРЕСА_6 вказано, що з 06 травня 2013 року по теперішній час знаходиться під наглядом лікаря педіатра, проходить медичні профілактичні огляди та лікування.

Під час розгляду справи суди мають па підставі наданих доказів встановити: а) чинність Гаазької конвенції в державі, в якій незаконно перебуває дитина, у взаємовідносинах між Україною та іншими державами; чи відбулося протиправне переміщення після початку дії Конвенції стосовно України; б) в якій державі було постійне місце проживання дитини до виникнення правовідносин та з ким із батьків вона постійно проживала; в) чи вивезення або утримування дитини відбулося в порушення батьківських прав заявника; г) чи має заявник права опіки щодо дитини згідно із законодавством запитуючої держави; згідно із рішенням суду, винесеним в запитуючій державі; згідно із письмовою угодою, затвердженою нотаріально чи рішенням суду; ґ) чи відбулося переміщення або утримування дитини в Україні з порушенням судового наказу чи розпорядження, виданого в іноземній державі, яким заборонено вивозити дитину за межі юрисдикції відповідної адміністративно-територіальної одиниці чи держави; д) чи вважається повернення недопустимим, керуючись основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20 Гаазької конвенції); е) чи прижилася дитина в її новому середовищі (у разі коли подання заяви відбулося після сплину річного терміну з дати незаконного переміщення чи утримування дитини в Україні); є) підстави для відмови у задоволенні позову, наявність виняткових обставин (стаття 13 Гаазької конвенції): чи здійснювалося позивачем фактично право піклування про дитину на момент переміщення або утримування; наявність мовчазної згоди позивача на переміщення або утримування;чи пов'язане повернення дитини із серйозним ризиком заподіяння їй фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку; сама дитина заперечує проти повернення та досягла віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку; чи вважається повернення недопустимим, керуючись основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20 Гаазької конвенції); чи доведено, у разі подання заяви більше ніж через рік після протиправного переміщення, що дитина вже прижилася у її новому середовищі.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України № 6-58цс14 від 18 червня 2014 року, а відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Представником позивача Головним територіальним управлінням юстиції у Луганській області на виконання ухвали від 11.06.2018 до суду подано відповідь на відзив, згідно з якою представник позивача наполягає на позовних вимогах посилаючись на той факт, що хоча відповідач заперечує щодо факту батьківства ОСОБА_6, однак представник позивача вважає, що у відзиві на позов відповідач фактично визнала факт батьківства, оскільки погодилась з тим, що ОСОБА_6 надавав дозвіл, як батько, на виїзд ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з Турецької Республіки в Україну. Зазначено також, що позивач ніколи не давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ані усної, ані письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітнього ОСОБА_7 позивач не давав. На адресу Міністерства юстиції України надійшов лист Міністерства юстиції Турецької Республіки, в якому зазначено, що державний прокурор у м. Кемер заслухав позивача, який пояснив, що йому нічого невідомо про свідоцтво про народження дитини з іменем ОСОБА_7, адже дитина зареєстрована в Турецькій Республіці і в свідоцтві про народження дитини, виданому турецьким компетентним органом, вказано ім'я дитини ОСОБА_7, батьками дитини записано позивача та відповідача. Відповідач у своєму відзиві зазначає, що відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_4 від 21.05.2013, витягу з відділу ДРАЦС про народження від 20.06.2018 відомості про батька записано зі слів матері на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, що в свою чергу підтверджує факт того, що ОСОБА_6 не є батьком малолітнього ОСОБА_7. На думку представника позивача, вищезазначені доводи відповідача не підтверджують той факт, що ОСОБА_6 не є батьком дитини, а лише підтверджують той факт, що батьку дитини не було відомо про видачу свідоцтва про народження дитини, в якому ОСОБА_7 зазначений як ОСОБА_7, а батьком дитини зі слів матері зазначений ОСОБА_21. Згідно з заявою відповідача від 22.06.2018, направленої до Сєвєродонецького міського суду Луганської області, відповідач сам визнає той факт, що громадянин Турецької Республіки ОСОБА_6 дійсно є її чоловіком та батьком ОСОБА_7, який також є громадянином Турецької Республіки. Також, відповідач у своїй заяві зазначає, що батько дитини ОСОБА_6 дав згоду на виїзд дитини разом з відповідачем в Україну, що ще раз підтверджує той факт, що батьком дитини дійсно є ОСОБА_6 і той факт, що позивач ніколи не давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну, а лише на її тимчасовий виїзд. З огляду на пояснення відповідача вбачається, що вона не має наміру повертатися з дитиною до постійного місця проживання в Турецькій Республіці, чим порушує права дитини та позивача, зокрема право дитини на належне батьківське виховання, право позивача особисто брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини. Позивач вважає, що відповідач здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV. У розумінні вищенаведених статей 3 і 5 Конвенції 1980 року вивезення та утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7. Позивач вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов'язана повернути дитину в державу її постійного проживання.

Відповідач у своїх запереченнях на відповідь на відзив зазначає, що в обґрунтування своїх пояснень, міркувань і аргументів представник позивача ГТУЮ у Луганській області наводить доводи та посилання на правові норми раніше викладені у поданому цивільному позові, на що відповідно до вимог статті 178 ЦПК вже був наданий представнику позивача ГТУЮ у Луганській області відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач ОСОБА_2 не погоджується та посиланням на відповідні докази та норми права. По суті викладених пояснень у відповіді на відзив на думку відповідача ОСОБА_2 варто зауважити, що відповідно до вже названого Свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 21 травня 2013 року, витягу з відділу ДРАЦС про народження від 03 липня 2013 року та витягу з відділу ДРАЦС про народження від 20 червня 2018 року, відомості про батька записано зі слів матері на підставі частини 1 статті 135 СК України, що в свою чергу підтверджує юридичний факт, що позивач ОСОБА_6 не є батьком малолітнього ОСОБА_7. Що стосується наданої копії Витягу з акту про народження № 221, то відповідно до статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, зазначається, що документи, які видали уповноважені органи іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їхньої легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором. Отже вказаний документ не може бути належним доказом у справі, оскільки не виконані вимоги Закону щодо його дійсності на території держави Україна, а також він є недопустимим оскільки порушений законний порядок його отримання судом.

Окрім того, вважає варто звернути увагу суду на те, що вказаний документ прямо протирічить Свідоцтву про народження НОМЕР_3 від 21 травня 2013 року, яке вказує, що реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Реєстрація народження дитини засвідчується Свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Відповідно до Довіреності від 28 грудня 2015 року, штамп № 29819 на ім'я дитини: ОСОБА_7 (ОСОБА_7) вказано що: довіритель ОСОБА_22 дав свою згоду своєму малолітньому синові, ім'я, прізвище, місце народження, дата народження та ідентифікаційний номер якого вказаний вище, в супроводі його матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, або самостійно виїжджати за кордон, для чого надати йому паспорт, оновити виданий паспорт, подорожувати за його бажанням, отримувати візу, продовжувати терміни віз та паспорта та повернутись з-за кордону. Відповідно до частини другої статті 12, частини першої статті 13 та статті 20 Конвенції підставами відмови у задоволенні заяви про повернення дитини є: особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування.

Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Органом опіки та піклування Старобільської районної державної адміністрації до суду надано висновок № 1701 від 24.07.2018, згідно з яким вважає недоцільним повернення малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, сина ОСОБА_2, до Турецької Республіки.

Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службою у справах дітей Старобільської районної державної адміністрації до суду надано акт обстеження умов проживання і виховання малолітньої/неповнолітньої дитини, згідно з яким за місцем проживання відповідача для дитини створені всі необхідні умови для виховання та розвитку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, підтвердив, викладене у позові та відповіді на відзив на позов, та просив суд позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала у повному обсязі та просила суд відмовити у задоволенні позову. Підтвердила факти, викладені у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив, та підтримала їх.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Органу опіки та піклування Старобільської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за їх відсутності через неможливість прибуття представника в судове засідання.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Старобільської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за їх відсутності через неможливість прибуття представника в судове засідання.

Заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

У судовому засіданні встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечувалося сторонами по справі, що позивач ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_9, є громадянином Турецької Республіки, а відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_10, є громадянкою України, одружились 28 серпня 2013 року у Турецькій Республіці, що підтверджується зразком реєстрації шлюбу № 142, який було укладено у муніципалітеті м. Гейнюк район Кемер, Турецька Республіка. Рішень суду і тому подібних досьє щодо розірвання шлюбу немає.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_7.

Так, згідно з витягом з акта від 29.03.2017 (здійснено переклад з турецької на українську мову, який має апостиль від 30.03.2017) № 142, Турецькою Республікою 28.08.2013 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6, народженим ІНФОРМАЦІЯ_9 в Гедіз, ідентифікаційний номер НОМЕР_5, та ОСОБА_2, народженої ІНФОРМАЦІЯ_2 у Луганськ/Україна, при цьому остання взяла прізвище чоловіка ОСОБА_6. Даний доказ, наданий позивачем, суд вважає допустимим в силу Гаазької Конвенції від 05 жовтня 1961 року, який підтверджує факт того, що на час народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Позивач ОСОБА_6, пред'являючи позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 про повернення малолітньої дитини, посилається на те, що він є батьком малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народжений громадянкою України ОСОБА_2, та яка вивезла у незаконний спосіб та утримує малолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в Україні та не повертає її у державу проживання - Турецьку Республіку.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись з позивачем посилається на те, що ОСОБА_6 не є батьком її малолітньої дитини, яка має прізвище, ім'я та по батькові - ОСОБА_7, а батько останнього зазначений у свідоцтві про народження зі слів матері, а тому місцем та державою проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є Україна, а дитина має Українське громадянство.

З копії повторного свідоцтва про народження НОМЕР_6, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції у Луганській області 29 липня 2013 року, виконкомом Половинкинської сільської ради Старобільського району Луганської області 21 травня 2013 року, вбачається, що зареєстровано актовий запис № 12 про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, батьками якого записано ОСОБА_2 та ОСОБА_21.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, витяг № НОМд 03.08.2013, у актовому записі № 12 від 21 травня 2013 року прізвище, ім'я та по батькові ОСОБА_21, батька дитини ОСОБА_7, зазначено зі слів матерів відповідно до положень ч. 1 ст. 135 СК України.

Втім, як видно з наданого позивачем 29.03.2017 витягу з акту про народження № 221 (здійснено переклад з турецької на українську мови, який має апостиль від 30.03.2017), Турецькою Республікою було видано акт про народження дитини - ОСОБА_7, народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 в Луганську/Україна, ідентифікаційний номер НОМЕР_7, а батьками зазначено: батько - ОСОБА_6, мати - ОСОБА_2. Даний акт про народження ні ким не оскаржувався та недійсним не визнавався, що не заперечували сторони.

Згідно з п. d ст. 1 Гаазької Конвенції від 05 жовтня 1961 року «Щодо скасовування вимог легалізації іноземних офіційних документів», ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.

Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Відповідно до ст. 3 зазначеної Конвенції, єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Отже, враховуючи дотримання процедури посвідчення наданого позивачем витягу з акту про народження, суд вважає даний витяг допустимим доказом, який посвідчує факт того, що саме позивач - ОСОБА_6, є батьком дитини - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. При встановленні даних обставин суд також виходить з того, що хоча відповідач у своєму відзиві на позов та наданні пояснень у судовому засіданні не визнавала того факту, що ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_7, тобто біологічним батьком, суд вважає, що відповідачем визнано факт того, що вона надала згоду на реєстрацію ОСОБА_6 в якості батька ОСОБА_7 у державних установах Турецької Республіки.

Водночас, на час народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 не перебували у зареєстрованому шлюбі на час реєстрації Турецькою Республікою факту народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, що також свідчить про виникнення правових підстав для реєстрації в якості батька ОСОБА_6 у Турецькій Республіці, лише на підставі обопільних заяв матері та батька дитини, тобто зі свідомого дозволу відповідача.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_6 відповідно до положень Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 25.10.1980, має право на звернення до суду з позовом про забезпечення повернення дитини. При цьому суд зауважує, що в рамках даного провадження він не вправі вирішувати питання чи походить ОСОБА_7 від ОСОБА_6, тобто чи є останній біологічним батьком, на чому наполягає відповідач, оскільки предметом спору є встановлення лише права ОСОБА_6 або його відсутності, на забезпечення повернення дитини, яке виникає з моменту набуття, у передбаченому законом прядку, прав та обов'язків батька, які можуть виникають і у особи, яка не перебуває у кровному спорідненні з дитиною, тобто на підставі офіційних документів (актів) виданих компетентним органом держави.

Крім того, суд вважає, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, факт народження якого зареєстрованого у державних органах Турецької Республіки, а також ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, факт народження якого зареєстровано у державних органах України, враховуючи досліджені докази, обставини та пояснення позивача та відповідача, є однією й тією ж дитиною, написання прізвища, ім'я та по батькові якої залежить виключно від держави, якою здійснювалась реєстрація, а також поданих на момент реєстрації заявником/заявниками документів, і що не може бути підставою для відмови з формальних обставин у захисті оспорюваних чи не визнаних прав заявника.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у 2016 році перебували у Турецькій Республіці, та у січні 2016 року ОСОБА_6, як батько ОСОБА_7, надав передбачений законодавством Турецької Республіки дозвіл на виїзд ОСОБА_2 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_7 до іншої держави - України. Після чого ОСОБА_2 разом з ОСОБА_7 покинули Турецьку Республіку, прибувши до України, та більше до Турецької Республіки не поверталась. На даний час ОСОБА_2 разом з ОСОБА_7 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7, а фактично мешкають за адресою: АДРЕСА_2.

Крім того, судом встановлено, що 13.05.2017 до Міністерства юстиції України надійшла заява позивача ОСОБА_6 від 17.04.2017 про сприяння повернення дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, а саме ОСОБА_7, у державу проживання - Турецьку Республіку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV та яка (Конвенція) набрала чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Турецькою Республікою з 01 квітня 2008 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: а) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; б) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом ч. 2 ст. 3 Конвенції права спілкування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

За змістом ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись у супереч інтересам дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: 1) заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13); 2) заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13); 3) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13); 4) дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13); 5) повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20); 6) з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12); 7) чи є краща, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

При цьому, під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

В контексті Конвенції про визначення поняття «постійне місце проживання» враховуються такі обставини, як реєстрація за місцем проживання, соціальні зв'язки дитини (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі), наявність медичного страхування тощо.

Таким чином, розглядаючи заяву про повернення дитини до країни постійного проживання, відповідно до положень ст. 3, ч. 1 ст. 12 Конвенції насамперед необхідно встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.

Частинами 1, 2 ст. 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Таким чином, вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією, враховуючи при цьому найвищі інтереси дитини, є необхідним дослідження наступних фактів: чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (ст. 3, 12 Конвенції), при цьому, необхідно також переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених ст. 13, 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення повернення дитини до Турецької Республіки, позивач ОСОБА_6 зазначив, що дії, що порушують права позивача, відбулись після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Турецькою Республікою з 01.04.2008, тобто до моменту переміщення та утримання дитини на території України без згоди позивача; дитина, про яку йде мова, не досягла 16-річного віку (ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та досягне 16 річного віку 29.04.2029); Турецька Республіка є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватись питання щодо правомірності між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення її місця проживання; дії щодо утримання дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок переміщення та утримання дитини в Україні.

Крім того, ОСОБА_6, у своїй заяві, зазначає, що надав у передбаченому законом Турецької Республіки порядку дозвіл на виїзд ОСОБА_2 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_7 до України. При цьому, у заяві та доданих документах позивачем не зазначено та не надано будь-яких доказів, що між ним та ОСОБА_2, на момент виїзду, узгоджувалось питання строку на який буде виїзд, строків перебування за межами держави чи строків та порядку повернення.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2, заперечуючи щодо вимог позивача, зазначила в обґрунтування заперечень, що права позивача на спілкування з дитиною ОСОБА_7 жодним чином не порушувалися, оскільки позивач не є батьком дитини, при цьому постійним місцем проживання дитини є Україна, а не Турецька Республіка, де і була народжена дитина. Крім того, ОСОБА_2, у своїй запереченнях посилається на те, що позивач надав їй у передбаченому законами Турецької Республіки порядку дозвіл на її виїзд разом з малолітньою дитиною ОСОБА_7 до України, при цьому на момент виїзду вона не узгоджувала з ОСОБА_6 питання строку, на який буде виїзд, строків перебування в Україні чи строків та порядку повернення. За весь час з 2016 року позивач жодного разу не виявив бажання побачитися з дитиною.

Крім того, зазначила, що з моменту виїзду її з дитиною з території Туреччини, позивач самоусунувся від матеріального утримання сина, з 2016 року від позивача не було отримано жодної копійки на утримання дитини, окрім того, позивач не цікавиться способом життя дитини, зокрема, він не знає режиму її дня, особливостей харчування, стану здоров'я на сьогоднішній день, її вподобань, особливостей поведінки.

З огляду на зазначене, суд вважає, що переміщення дитини на територію України не було незаконним, оскільки виїзд дитини у 2016 році разом з відповідачем був здійснений за згодою позивача, що не заперечувалося останнім, дата повернення ОСОБА_2 до Турецької Республіки також сторонами не була конкретно визначена.

Під час розгляду даної категорії справ суд повинен дослідити чи мають місце виключні обставини, передбачені ст. 13 та 20 Конвенції.

Зокрема, відповідно до ст. 13 п. б Конвенції 1980 року судовий або адміністративний орган не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо буде доведено, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Зокрема, як вже наводилось заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування; заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання; існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку; з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі.

Як встановлено під час судового розгляду справи, дитина - ОСОБА_7, народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в Україні. Позивачем та його представником не надано суду відомостей коли саме та з якого часу дитина почала мешкати у Турецькій Республіці, протягом якого часу мешкала і за якою адресою, як і які дошкільні чи інші установи дитина відвідувала, тобто факту постійного проживання у Турецькій Республіці.

Судом встановлено, що відповідач є громадянкою України та уклала 28.08.2013 шлюб з позивачем у Турецькій Республіці. Однак, як видно з наданого позивачем документу - витягу Установи соціального забезпечення за ідентифікаційною ознакою - НОМЕР_8, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_10, Україна, отримала на підставі заяви від 14.10.2013 та сертифіката студента вид на проживання строком до 04.09.2014, а 15.09.2015 строком до 04.09.2016 вид на проживання як іноземної громадянки, дружини громадянина. Згідно з наданим позивачем інформаційним звітом про адресу проживання, дитина ОСОБА_7, ідентифікаційний код НОМЕР_7, мешкає з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_8. Дата заяви 05.11.2014, дата переїзду ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому, місцем проживання позивача згідно з наданим витягом є Кемер/Анталья, Гойнюк махаллесі, 3206 сокак, № 5.

Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що на час проживання дитини ОСОБА_7 у Турецькій Республіці позивач самостійно чи за участі відповідача здійснював постійний або періодичний догляд за дитиною - опіку.

Суд також враховує, що з наданих відповідачем доказів, а саме: з довідки дошкільного начального закладу (ясла-садок) «Малятко» вбачається, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідував дошкільний навчальний заклад «Малятко» с. Половинкине з 29.03.2016 по 01.10.2017.

Згідно з характеристикою, наданою Старобільським комунальним дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) комбінованого типу № 11 «Сонячний», ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 09.10.2017 по теперішній час у навчальному закладі «Сонячний» у м. Старобільськ Старобільського району Луганської області. Хлопчик проживає з мамою ОСОБА_2, сестрою ОСОБА_11, зі співмешканцем ОСОБА_12 та бабусею ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_1. Хлопчик доброзичливий, активний, вільно розмовляє українською та російською мовами. Має достатній рівень розвитку на свій віковий період. ОСОБА_25 володіє знаннями про свою Батьківщину, знає символіку України. Хлопчик дуже легко вступає в контакт з однолітками та дорослими, привітний, веселий, турботливий, до дитсадка приходить, зазвичай, у гарному настрої. Відвідує гуртки, захоплюється малюванням, приймає участь у конкурсах дитячого садка, а саме: конкурсі «Мій дім», «Мама, тато і я - спортивна сім'я», та виробів з природного матеріалу «Пори року», «Моя мама», де відобразив на малюнку свою матір ОСОБА_26. Вихованням та розвитком ОСОБА_7 займається мама - ОСОБА_2. Хлопчик завжди доглянутий, охайний, гарно одягнений. ОСОБА_25 має сталі сімейні зв'язки зі своїми родичами: бабусею ОСОБА_27, дідусем ОСОБА_15. Має дуже тісні сімейні зв'язки з тітками ОСОБА_16 та ОСОБА_17, а також з сестрами ОСОБА_11, ОСОБА_18, ОСОБА_28 та ОСОБА_29.

З вищевикладеного, суд доходить висновку, що дитина прижилась у своєму новому середовищі.

З побутової характеристики, складеної депутатом Половинкинської сільської ради ОСОБА_30 вбачається, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрована в селі Половинкине, вулиця Горького, будинок АДРЕСА_9 разом із сином - ОСОБА_7, 2013 року народження, який відвідує дитсадок у м. Старобільськ; донька - ОСОБА_11, 2017 року народження; батько - ОСОБА_15, 1963 року народження; мати - ОСОБА_14, 1963 року народження. На даний час ОСОБА_26 разом із дітьми фактично мешкає у місті Старобільськ. За час проживання в селі Половинкине зарекомендувала себе як працьовита, порядна , організована мешканка села. Гарна мати та господиня. Діти знаходяться при матері, завжди під наглядом чисті та охайні. Культурна у поведінці з людьми, у спілкуванні з оточуючими тактовна, доброзичлива. За складом характеру спокійна, розсудлива. В родині добрі та спокійні відносини. У стосунках із мешканцями села конфліктних ситуацій не виникало. Скарг на поведінку ОСОБА_2 з боку сусідів та мешканців села та до сільської ради не надходило.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Старобільської районної державної адміністрації від 24.07.2018 № 1701, спеціалістами служби у справах дітей Старобільської районної держадміністрації були вивчені надані судом та відповідачкою по справі копії документів, проведене обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання малолітньої дитини, про що складено відповідний акт (копія акту додається), проведені співбесіди із матір'ю ОСОБА_2, були розглянуті інші обставини, які мають істотне значення. Встановлено, що відповідачка по справі, ОСОБА_2, фактично проживає за адресою: кв. ВатутінаАДРЕСА_3. Разом із ОСОБА_26 мешкає її співмешканець - ОСОБА_12, 1989 року народження, двоє її дітей: син ОСОБА_7, 2013 року народження, і спільна зі співмешканцем донька - ОСОБА_11, 2017 року народження, а також мати ОСОБА_31 - ОСОБА_13, 1967 року народження. Також встановлено, що малолітній ОСОБА_7 народився з Україні та у чотирьохмісячному віці разом з матір'ю, ОСОБА_32, виїхав до Турецької республіки. Після повернення в Україну у 2016 році, ОСОБА_7 більше двох років мешкає разом зі своєю матір'ю на території України. ОСОБА_25 живе в родині, оточений турботою та любов'ю матері та родичів, дитина прижилася в новому середовищі, вільно володіє українською та російською мовами. ОСОБА_26, як мати, піклується про сина ОСОБА_25, слідкує за станом здоров'я дитини, утримує її, забезпечує синові належні умови для проживання, виховання і повноцінного розвитку. ОСОБА_25 має все необхідне відповідно до віку дитини, проживає в країні, якій народився.

З метою детального вивчення ситуації та підготовки відповідного висновку органу опіки та піклування для надання до Сєвєродонецького міського суду Луганської області, дане питання було винесене на розгляд комісії Старобільської райдержадміністрації з питань захисту прав дитини, яке відбулося 17 липня 2018 року. Голова та члени комісії уважно обстежили всі надані до служби у справі дітей Старобільської райдержадміністрації документи, заслухали думку присутніх. Члени комісії зазначили, що матір'ю створені всі належні умови для дитини, її проживання, утримання, виховання, гармонійного розвитку та не вбачають виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення дитини зі своєю матір'ю, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини.

Враховуючи зазначене вище, малолітній вік дитини, діючи виключно у найкращих інтересах самої дитини, турботи про неї та запобігання надання психічної шкоди в зв'язку розлученням малолітньої дитини з матір'ю та зі звичним оточенням, орган опіки та піклування в особі Старобільської районної держадміністрації вважає недоцільним повернення малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, сина ОСОБА_2 до Турецької Республіки.

Належний догляд зі сторони відповідача за дитиною ОСОБА_7 також, на думку суду, підтверджують копії наданої медичної документації (копія виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого та копія історії розвитку дитини), з яких вбачається зокрема, що відповідачем систематично та своєчасно здійснювався доступ дитини, відповідно до потреб стану здоров'я, до медичної допомоги, а також здійснювався у передбаченому порядку плановий огляд.

Позивачем не було надано доказів того, що піклування про малолітню дитину на території України здійснюється відповідачем з порушенням принципів Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Мамуссе і Вашингтони проти Франції» від 12.07.2007 зазначено, що Гаазька конвенція спрямована на захист прав не дорослих, а дітей. Суди мають досліджувати більш поглиблено всю ситуацію в сім'ї, а не лише слідувати положенням Конвенції.

Конвенцію не можна тлумачити у вакуумі і тлумачення останньої має узгоджуватися із загальними принципами міжнародного права, при цьому, як зазначено в п. «с» п. 3 ст. 31 Віденської конвенції 1969 року про право міжнародних договорів, мають враховуватися «відповідні норми міжнародного права, застосовані до відносин між сторонами», та, зокрема, норми, що стосуються міжнародного захисту прав людини.

Зі змісту принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1956 року слідує, що дитина може бути розлучена з матір'ю лише у виключних випадках.

У відповідних положеннях Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, зокрема ст. 18, зазначено, що «найкращі інтереси дитини є предметом їх (батьків або у відповідних випадках законних опікунів) основного піклування...».

Поняття найкращих інтересів дитини, яке походить з другого принципу Декларації про права дитини від 20.11.1959 року, було відтворено в 1989 році в статті 3 пагаграфа 1 Конвенції про права дитини «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини».

Згідно з з п. 100 рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року, остаточне 16.10.2015, оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див. рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім'ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі К. і Т., зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз'єднує сімейні зв'язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім'ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року).

Відповідно до ст.12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі можуть свідчити наступні факти: що дитина відвідує дошкільний навчальний заклад садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, незважаючи на положення попередньої статті (ст. 12), судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим органом.

З огляду на викладене вище, суд приймає також до уваги, що позивачем під час судового розгляду справи не надано суду належних доказів, які б підтверджували майновий стан, стабільного щомісячного доходу, відсутні також будь-які акти обстеження умов проживання позивача чи інших належних доказів того, що житло, де може проживати дитина після повернення її до Турецької республіки, відповідає санітарно-гігієнічним нормам та правилам, та чи існує воно (житло) взагалі. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що з його боку були спроби повернути дитину, а також доказів того, що він приїжджав до України і намагався вмовити відповідача повернутися разом із дитиною до Турецької Республіки, як про це було зазначено в позові. Також суд враховує вік малолітньої дитини, особливості режиму життя дитини такого віку, її потреби на увагу та безпосередню участь дорослих у забезпеченні життєдіяльності дитини. Судом відзначається, що наявний серйозний ризик того, що повернення малолітньої дитини до Турецької республіки може завдати дитині фізичної та психічної шкоди або створити для дитини нетерпиму обстановку та порушити її тісний зв'язок з матір'ю, який існує з народження дитини, що є нормальним для її віку. Крім того, дитина потребує щоденної присутності своєї матері, негайне розлучення з матір'ю виключається, інакше дитина може отримати психологічну травму, яка полягатиме в тому, що її (дитини) почуття безпеки та впевненості в собі можуть постраждати, що, в свою чергу, свідчить про наявність виключень, передбачених ст. 13 Конвенції, а саме: існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Також судом враховується, що малолітня дитина більше року постійно проживає на території України, та з досліджених під час судового розгляду доказів є достатні підстави вважати, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, зокрема, дитина відвідує дошкільні заклади, за дитиною здійснюється належний та достатній медичний догляд, у дитини є рідні та зокрема, сестри, друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки. Також дитина вже має мови спілкування - російську та українську, та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своїм та своєї родини постійним, комфортним місцем проживання Україну.

На підставі викладеного, враховуючи інтереси дитини, як на даний час, так і в майбутньому, враховуючи принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, а також, те, що, перш за все, саме інтереси дитини є найважливішими у справі турботи про неї, будь-яких шкідливих наслідків для дитини після переміщення її з Турецької республіки до теперішнього часу не встановлено, суд доходить висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні позовних вимог. При цьому, судом відзначається, що батько дитини - позивач по справі не позбавлений права на визначення порядку спілкування з дитиною та прийняття участі у її (дитини) вихованні та утриманні, незважаючи на рішення суду у даній справі.

Суд зауважує, що при вирішенні справи було досліджено законодавство Турецької Республіки, зокрема ст. 335, 336 Цивільного Кодексу Турецької Республіки, якими регулюються права та обов'язки осіб, які є матір'ю і батьком, та які повністю співвідносяться за принципом рівності прав батьків у опіці/піклуванні щодо їх спільних дітей до діючого законодавства України, що свідчить про відсутність необхідності у вирішення спору за законодавством Турецької Республіки.

Судові витрати по справі відповідно до ст. 141 ЦПК України віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Головного територіального управління юстиції у Луганській області в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Луганської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

- позивач: ОСОБА_6, місце проживання: АДРЕСА_5;

- представник позивача: Головне територіальне управління юстиції у Луганській області, місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Єгорова, б. 22, ;

- відповідач: ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_7, РНОКПП НОМЕР_2;

- третя особа: Орган опіки та піклування Старобільської районної державної адміністрації, місцезнаходження: 92703, Луганська область, м. Старобільськ, вул. Центральна, 35, ;

- третя особа: Служба у справах дітей Старобільської районної державної адміністрації, місцезнаходження: 92703, Луганська область, м. Старобільськ, вул. Центральна, 35, .

Повне рішення складено 21.09.2018 року.

Суддя І. С. Посохов