Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 345/3287/16

провадження № 61-27222св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представники позивача: ОСОБА_1; ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року у складі судді Сухарник І. І. та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області

від 18 липня 2017 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Бойчука І. В.,

ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -

ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3,

ОСОБА_4, у якому просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за договором кредиту від 11 грудня 2007 року за період з 20 лютого 2010 року по 19 лютого 2016 року в сумі 79 346,28 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами договору кредиту

від 11 грудня 2007 року, укладеним між АКБ «Укрсоцбанк» (у подальшому назву змінено на ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3, останній отримав кредит в сумі 60 500 грн на умовах, визначених договором, кінцевим терміном повернення кредиту 10 грудня 2017 року. 13 грудня 2007 року ОСОБА_4 дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на отримання кредиту, зазначивши, що кредит береться в інтересах сім'ї. Позичальник допустив утворення заборгованості. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2010 року із ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за даним кредитним договором станом на 19 лютого 2010 року в сумі 68 226,22 грн. Боржником рішення суду не виконувалося, борг по тілу кредиту погашено лише 19 лютого 2016 року. За період з 20 лютого 2010 року по 20 лютого 2016 року у відповідача виникла заборгованість за відсотками по кредиту в сумі 33 992,35 грн. Також у зв'язку з неповерненням кредиту та нарахованих відсотків за період

з 20 лютого 2015 року по 19 лютого 2016 року банком нарахована пеня в сумі 25 868,31 грн. Крім того, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нараховані інфляційні втрати у сумі 19 485,62 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області

від 07 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у солідарно порядку на користь

ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором, укладеним

11 грудня 2007 року, за період з 20 лютого 2010 року по 19 лютого

2016 року: по відсотках у розмірі 33 992,35 грн; по інфляційних втратах - 19 458,62 грн; пені - 100 грн та 990 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок неналежного виконання умов договору кредиту від 11 грудня 2007 року у позичальника виникла заборгованість перед банком за період з 20 лютого 2010 року

по 19 лютого 2016 року, яка в добровільному порядку сплачена не буда, а тому вказані кошти підлягають стягненню на користь банку. Суд першої інстанції врахував стан здоров'я відповідача та те, що ним достроково погашено тіло кредиту та зменшив розмір пені до 100 грн.

З урахуванням положень частини четвертої статті 65 СК України, статті 541 ЦК України, місцевий суд дійшов висновку про стягнення заборгованості за договором кредиту з відповідачів в солідарному порядку.

Не погодившись з рішенням суду в частині стягнення заборгованості по відсотках та інфляційних втратах, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 липня

2017 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_4 скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволені вимог.

Також змінено рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року в частині розподілу судового збору. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 535,50 грн судового збору. У інші частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції в частині обґрунтованості позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 є помилковим, рішення суду в наведеній частині ухвалене без належного дослідження обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме положень частини четвертої статті 65 СК України, оскільки така норма регулює правовідносини, які виникають у випадку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Апеляційний суд також указав, що матеріали справи не містять договору поруки, відповідно до якого ОСОБА_4 зобов'язується відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_3 за договором кредиту від 11 грудня 2007 року.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить змінити ухвалені у справі судові рішення в частині розміру заборгованості по відсотках, а саме, зменшити до 9 563,93 грн, та в частині інфляційних втрат - зменшити до 3 691,58 грн, в іншій частині судові рішення залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення в частині стягнення відсотків та інфляційних втрат є незаконними та необґрунтованими, при їх ухваленні неповно з'ясовано обставини, що мають суттєве значення для справи та не застосовано норми матеріального права.

Касаційна скарга містить посилання на те, що суд прийшов помилкового висновку про переривання строку позовної давності, оскільки з ухваленням судом рішення про стягнення заборгованості, заявник всі кошти направляв на погашення боргу по рішенню суду. Після погашення 19 лютого 2016 року залишку по тілу кредиту ним не було здійснено жодного платежу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Суд установив, що 11 грудня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (в подальшому назву змінено на ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту, відповідно до якого останні й отримав кредит в сумі 60 500 грн зі сплатою 14,50% річних за користування кредитними коштами та кінцевим терміном погашення кредиту 10 грудня 2017 року.

29 липня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору кредиту від 11 грудня 2007 року, якою з 31 липня2008 року процентна ставка за користування кредитом встановлена на рівні 21% річних.

Позичальник допустив утворення заборгованості.

Рішенням Калуського міськрайоного суду від 26 жовтня 2010 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за договором кредиту станом на 19 лютого 2010 року в розмірі 68 226,22 грн.

Борг по тілу кредиту ОСОБА_3 повністю сплатив 19 лютого 2016 року.

З 20 лютого 2010 року по 19 лютого 2016 року за ОСОБА_3 рахується заборгованість по відсотках в розмірі 33 992,35 грн, по пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 5 515,18 грн, по пені за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 20 353,13 грн, а також інфляційні втрати за кредитом та відсотками в розмірі 19 458,62 грн. Наведене підтверджується розрахунком заборгованості за договором кредиту від 11 грудня 2007 року.

24 січня 2017 року ОСОБА_3 подав заяву про застосування строків позовної давності яку мотивував тим, що позивач пропустив загальний строк позовної давності та строк давності щодо стягнення пені. Просив задоволити позов частково, і стягнути із нього 9 563,93 грн боргу по відсотках та 100 грн пені (а. с. 48).

Предметом позовних вимог є, пред`явлений банком 22 вересня 2016 року, позов про стягнення заборгованості по процентам за період від 20 лютого 2010 року по 19 лютого 2016 року, тобто за період який не охоплено рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2010 року, до дня фактичного виконання вказаного судового рішення.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК Українидо відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З аналізу змісту наведених можна дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Тобто, зі спливом строку кредитування припиняється право позивача нараховувати проценти за кредитом.

Правильність такого застосування вищевказаних норм матеріального права узгоджується з висновками ОСОБА_6 Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18.

Однак вищезазначені вимоги закону залишились поза увагою судів першої та апеляційної інстанції, які належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин, нормами права, якими вони регулюються, не перевірили і не встановили строк дії кредитного договору, чи не скористався банк своїм правом, визначеним статтею 1050 ЦК України щодо дострокового повного повернення кредиту та сплати процентів, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості по кредиту станом на 19 лютого 2010 року, яка стягнута рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2010 року, яке було виконано боржником 19 лютого 2016 року.

Судами не надано належної оцінки наведеному вище судовому рішенню та його змісту, не перевірено які саме суми стягнуто з боржника та чи не відбулось пред'явлення банком вимоги про повне дострокове повернення усієї суми позики та зміни строків повернення кредиту у зв'язку з ухваленням цього рішення, чи не сплив у зв'язку з цим строк кредитування.

З урахуванням перевірки і встановлення наведених обставин, судам необхідно врахувати, що пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання, а зі спливом строку кредитування припиняється право банку нараховувати проценти за кредитом.

Встановлення наведених вище обставин також має істотне значення для правильного вирішення вимог банку щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат, правильність визначення початку перебігу строку позовної давності, з урахуванням поданої останнім заяви про застосування строку позовної давності до цих вимог.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У статті 266 ЦК Українипередбачається, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК Україниперебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК Україниперебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Таким чином, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням кредитором права на повернення кредиту достроково.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16. Підстав відступити від цієї правової позиції під час розгляду справи Верховним Судом не встановлено.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанції, вказаних норм не врахували, не перевірили, чи дотримано банком строк звернення до суду з відповідними вимогами, з урахуванням наведених вище обставин, які підлягають встановленню, та не надали належної оцінки поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, у зв'язку з чим дійшли передчасного висновку про наявність підстав для стягнення суми інфляційних втрат, розрахованої за 6 років, тобто з 20 лютого 2010 року по 19 лютого 2016 року.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по відсотках та інфляційних втрат скасувати.

Справу в цій часині направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська