Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 753/3632/16-ц

провадження № 61-1621св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач -акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 грудня 2012 року у Керченському відділенні філії «Кримське регіональне управління» сторони уклали договір «Заява № SAMDN4092» вклад «Універсальний», відповідно до якого позивач розмістив у банку вклад, остаточний залишок якого становить 38 809,00 доларів США, під 9,5% річних.

04 грудня 2013 року строк розміщення вкладу закінчився і банк повинен був виплати його розмір та нараховані проценти у сумі 3 686,00 доларів США, проте вклад та відсотки не повернув.

ОСОБА_1 просив стягнути суму вкладу (38 809,00 доларів США) та відсотки за ним (11 674,07 доларів США) станом на 10 лютого 2016 року.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу по договору № SAMDN4092 від 03 грудня 2012 року: основну суму вкладу - 38 809,00 дол. США; проценти за вкладом (включно з періодом прострочення до 10 лютого 2016 року) у сумі 11 674,07 дол. США, а всього - 50 483,07 дол. США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що між сторонами укладено договір банківського вкладу, відкрито відповідний рахунок та зараховані грошові кошти. Після завершення строку вкладу вклад позивачу не повернули, відсотки не сплатили, мотивуючи відсутністю валюти у касі, а тому відповідач порушив умови договору банківського вкладу.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року скасоване та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішення мотивоване тим, що позивачем на підтвердження укладення договорів банківських вкладів надано ксерокопію заяви та квитанції, які не містить необхідних реквізитів, передбачених Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року №516, Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, а також не надано доказів, які підтверджують наявність грошових коштів на рахунку, відкритому на підставі заяв про укладення договорів.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що представник позивача не мав можливості прибути у судове засідання в апеляційному суді з поважних причин. Відповідач не надав будь-яких доказів на спростування факту розміщення позивачем коштів на депозит у банку. Факт внесення коштів на депозит підтверджується копіями квитанцій, які наявні у матеріалах справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що при зверненні до суду із позовом позивач мотивував вимоги тим, що 03 грудня 2012 року у Керченському відділенні філії «Кримське регіональне управління» сторони уклали договір «Заява №SAMDN4092» вклад «Універсальний», відповідно до якого позивач розмістив у банку на умовах вкладу 2 000 доларів США строком на 1 рік під 9,5% річних. У січні 2013 року позивач поповнив суму вкладу, який загалом склав 38 809 доларів США.

На підтвердження внесення грошових коштів на депозитний рахунок позивач долучив до позовної заяви ксерокопію заяви на оформлення депозитного вкладу від 03 грудня 2012 року, а також ксерокопії двох квитанцій, з яких неможливо установити найменування касової операції, дату її здійснення та інші обов'язкові реквізити. Долучені позивачем до матеріалів справи ксерокопії документів не містять відмітки про їх посвідчення.

Згідно частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, зроблено висновок, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Встановивши, що позивачем на підтвердження укладення договорів банківських вкладів надано ксерокопію заяви та квитанції, які не містить необхідних реквізитів, апеляційний суд зробив правильний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат