Постанова

Іменем України

6 березня2018 року

м. Київ

справа № 585/1320/16-ц

провадження № 61-3539 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.., ПогрібногоС. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Сумської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Собини О. І., Околота Г. М.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 10 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір № б/н, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,8 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки ОСОБА_4 порушила взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з неї заборгованість, яка станом на 31 січня 2016 року становить 15 311 грн 75 коп. та складається: із заборгованості за кредитом у сумі 7 580 грн 05 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 5 698 грн 28 коп., заборгованості за пенею та комісією - 828 грн 10 коп., штрафу - 500 грн (фіксована частина), штрафу - 705 грн 32 коп. (процентна складова).

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 квітня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» 15 311 грн 75 коп. заборгованості за кредитним договором

від 10 лютого 2011 року б/н, яка виникла станом на 31 січня 2016 року, 1 378 грн судового збору, 420 грн витрат, понесених при розміщенні оголошення в газеті «Урядовий кур'єр», а всього - 17 109 грн 75 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач, отримавши кредитні кошти, своєчасно їх не повернула, а тому на підставі статей 611, 1054 ЦК України з неї на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов кредитного договору.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу задоволено, рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області

від 14 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Апеляційний суд рішення мотивував тим, що суд першої інстанції повідомив відповідача про час і місце розгляду справи через оголошення у пресі, хоча вона має зареєстроване місце проживання, яке суд не встановив. У зв'язку з тим, що суд належним чином не повідомив відповідача про розгляд справи, вона з поважних причин не змогла надати свої заперечення на позов та докази на підтвердження його необґрунтованості. Зазначене порушення норм процесуального права призвело до неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та ухвалення помилкового рішення про задоволення позову. Крім того, вказував, що відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року № 6-71цс15, який має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не можливо дійти висновку про вину користувача як підставу цивільно-правової відповідальності.

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення суду апеляційної інстанції, в якій просить його скасувати та справу передати на новий розгляд до апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що дійсний факт крадіжки картки судом не встановлений, не спростовано порушення умов договору ОСОБА_4, згідно з якими вона зобов'язана негайно інформувати банк та правоохоронні органи про факт викрадення картки, оскільки картка могла бути заблокована до часу її використання третіми особами. Крім того, зазначає, що кримінальне провадження за фактом крадіжки майна ОСОБА_4 не закінчено, особи, винні у вчиненні злочину, не встановлені, а тому така обставина підлягає оцінці поряд з іншими доказами у їх сукупності відповідно до положень статті 212 ЦПК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 12 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення від представника ОСОБА_4 -

ОСОБА_5, у яких заявник просить залишити без задоволення касаційну скаргу

ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення з огляду на таке.

Судом установлено, що 10 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і

ОСОБА_4 укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 34,8 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. 4 березня 2015 року

ОСОБА_4 у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Ромни отримала нову кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» зі строком дії до вересня 2018 року, так як дія попередньої закінчилась у грудні 2014 року. У цей же день кредитний ліміт по карті було збільшено з 300 грн до 8 000 грн.

З витягу кримінального провадження № 0000349 вбачається, що у період часу з 08 год. 20 хв. до 11 год. 50 хв. 26 березня 2015 року невідома особа шляхом віджиму вікна проникла до приміщення будинку заявниці ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, звідки таємно викрала грошові кошти в сумі 34 600 грн та золотий ланцюжок, що підтверджується протоколом прийняття заяви ОСОБА_4 про вчинене кримінальне правопорушення, протокол її допиту як потерпілої від 26 березня 2015 року, а також додаткового допиту від 27 березня 2015 року о 09 год. 10 хв., в якому вона повідомила слідчого про викрадення у неї кредитної картки та зняття грошових коштів з карткового рахунку.

З виписки за особовим рахунком ОСОБА_4 за кредитною карткою вбачається, що дійсно 26 березня 2015 року з карткового рахунку відбулося зняття грошових коштів: о 21 год. 57 хв. - 4 000 грн; 22 год. 02 хв. - 1500 грн; 22 год. 03 хв. - 1500 грн; 22 год. 05 хв. - 500 грн та 300 грн; 22 год. 06 хв. - 50 грн.

За повідомленням ПАТ КБ «ПриватБанк» 26 березня 2015 року зняття кредитних грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_4 у банкоматі ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 4 000 грн відбулося з використанням оригінала картки та шляхом коректного введення ПІН-кода. Зняття інших сум кредитних коштів здійснено 26 березня 2015 року в банкоматі іншої банківської установи.

Згідно з повідомленням Роменського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області з метою перевірки факту, викладеного у додатковому допиті ОСОБА_4, оперативному підрозділу надавалося доручення на проведення оперативно-розшукових дій та встановлення особи, яка могла заволодіти банківською карткою заявниці та в подальшому зняти з неї кошти. Проведені оперативно-розшукові заходи за вказаним кримінальним провадженням бажаного результату не дали. На цей час досудове слідство у кримінальному провадженні № 0000349 триває.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, у силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, отримавши кредитні кошти, своєчасно їх не повернула, а тому на підставі статей 611, 1054 ЦК України з неї на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов кредитного договору.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, виходив з того, що не встановлено обставин, які б свідчили, що

ОСОБА_4 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції. Також зазначав, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, тому з поважних причин не надала своїх заперечень на позов та докази на їх підтвердження.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено за відсутності відповідача, внаслідок чого судом першої інстанції не встановлено всі дійсні обставини справи, що є порушенням норм процесуального права, а з висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки вони постановлені при неправильному застосуванні норм матеріального права, тому рішення судів і першої, і апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, з постановленням нового рішення у справі на підставі статті 412 ЦПК України.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов'язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно із пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов'язаний відобразити дату та час повідомлення. Аналогічні норми містить Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року N 705 (далі - Положення). Крім того, указаним Положенням передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 1.1.2.10 Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» клієнт зобов'язаний вживати заходів по запобіганню втрати (крадіжки) Карт, стікера PayPass, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на Карту і магнітну полосу, або їх незаконного використання.

Пунктом 1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт зобов'язаний інформувати банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, стікера PayPass, ПІНа, сім-карти мобільного телефону або отримання відомостей про їх незаконне використання. При настанні вищевказаних подій необхідно звернутися у відділення банку або зателефонувати за вказаними номерами.

За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 60 ЦПК України2004 року встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З огляду на положення вищенаведених правових норм, висновок суду про те, що відповідач вжила необхідних заходів, передбачених у випадку крадіжки картки Умовами і правилами надання банківських послуг, а саме: проінформувала банк, а також правоохоронні органи про факт крадіжки її банківської карти, а тому її вини, як підстави цивільної-правової відповідальності не вбачається, що виключає можливість стягнення з неї заборгованості, яка виникла не з її вини, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відповідачем не доведено того факту, що саме третіми особами 26 березня 2015 року зняті кредитні кошти з її карткового рахунку, враховуючи, що зняття коштів відбулося з використанням оригіналу картки та шляхом коректного введення ПІН-кода.

Крім того, до моменту повідомлення користувачем (відповідачем) банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Згідно з витягу з кримінального провадження № 0000349, в якому зазначено, що 26 березня 2015 року невідома особа таємно викрала грошові кошти в сумі 34 600 грн і золотий ланцюжок та з цього приводу прийнято заяву

ОСОБА_4 Лише 27 березня 2015 року відповідач повідомила слідчого про викрадення у неї кредитної картки та зняття грошових коштів з її карткового рахунку, однак під час досудового розслідування із заявою про залучення ОСОБА_4 до провадження як потерпілої в частині крадіжки саме кредитної банківської картки та зняття з її рахунку грошових коштів остання не зверталася.

Враховуючи, що ОСОБА_4 після отримання 26 березня 2015 року СМС-повідомлень про зняття грошових коштів (всі кошти було знято 26 березня 2015 року: о 21 год. 57 хв. - 4 000 грн; о 22 год. 02 хв. - 1500 грн; о 22 год. 03 хв. - 1500 грн;

о 22 год. 05 хв. - 500 грн та 300 грн; о 22 год. 06 хв. - 50 грн) лише наступного дня звернулася до правоохоронних органів та відділення банку, тому банк не несе відповідальність за збитки від операцій, здійснених до повідомлення банку.

Отже, суд апеляційної інстанції безпідставно вважав, що відповідач вжила необхідних заходів, передбачених у випадку крадіжки картки Умовами і правилами надання банківських послуг, вона проінформувала банк, а також правоохоронні органи про факт крадіжки її банківської картки.

Крім того, наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно відповідача ОСОБА_4 до винесення вироку, яким такі обставини будуть встановлені.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, то сплачений при її подачі судовий збір у розмірі 1 653 грн 60 коп. підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 18 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 15 311 грн 75 коп. заборгованості за кредитним договором від 10 лютого 2011 року б/н.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 1 653 грн 60 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик