Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 2-2431/11

провадження № 61-26964св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2017 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2009 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» (далі ТОВ УФА «Верус»), ОСОБА_1, ОСОБА_2, у якому просило стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 22 лютого

2008 року в розмірі 167 971,90 доларів США.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору

від 22 лютого 2008 року, укладеного між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого э позивач, та ОСОБА_1, останні отримав кредит у розмірі 155 000 доларів США на придбання житла, на умовах, визначених договором, з кінцевим строком погашення до 22 лютого

2017 року. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором поруки від 22 лютого 2008 року, укладеним між банком та

ОСОБА_2, відповідно до якого поручитель взяв на себе зобовязання нести солідарно майнову відповідальність (по погашенню кредиту, відсотків, пені, штрафів) у разі невиконання позичальником своїх зобовязань. Також, в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1, 12 січня 2009 року між банком та ТОВ «УФА «Верус» був укладений договір поруки та додаток № 1 до нього, відповідно до якого останнє взяло на себе зобовязання нести відповідальність перед банком у разі невиконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором в загальному розмірі 200 грн. Неналежне виконання позичальником умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка станом 14 травня 2009 року склала 167 971,90 доларів США та добровільно сплачена не була.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого

2012 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості по кредитному договору

від 22 лютого 2008 року станом на 14 травня 2009 року в розмірі 1 341 541,17 грн, яка складається з: 1 205 955,36 грн заборгованість за кредитом; 126 275,56 грн. заборгованість по процентам; 9310,25 грн пеня. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами виникли зобов'язання, що випливають з кредитного договору. Оскільки боржник виконував обовязки, покладені кредитним договором, неналежним чином, позивач має право на повернення коштів у судовому порядку з поручителя, який несе солідарну з боржником відповідальність.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня

2017 року рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором та судового збору скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що до позовної заяви та під час розгляду справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд указав, що позивач не виконав вимоги ухвали апеляційного суду про витребування доказів від 16 лютого 2017 року та не надав суду витяг з рахунку щодо руху коштів по кредитному договору від 22 лютого 2008 року, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, із зазначенням дат та сум, що внесені на виконання договору та відомості щодо зарахування конкретних сум на погашення конкретних платежів, розрахунок заборгованості в сумі 167 971,90 доларів США по вказаному кредитному договору з зазначенням періоду нарахованої заборгованості та всіх її складових, та первинну бухгалтерську документацію щодо видачі кредитних коштів по кредитному договору від 22 лютого 2008 року.

У касаційній скарзі, яка зареєстрована Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 31 липня 2017 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування суд норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не дав правової оцінки доданим до позовної заяви копії кредитного договору, копії графіку погашення заборгованості, розрахунку заборгованості, копіям договорів порук. Також суд не врахував, що боржник розмір заборгованості не оспорює.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що ухвала апеляційного суду про витребування доказів позивачем не виконана в силу обєктивної обставини, а саме вона не надходила на юридичну адресу позивача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, справу витребувано з суду першої інстанції.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд установив, що 22 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1

був укладений кредитний договір, за умовами якого, останній отримав кредит в розмірі 155 000 доларів США на придбання житла на умовах, визначених договором, з кінцевим строком погашення до 22 лютого 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором, 22 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, відповідно до якого поручитель взяв на себе зобовязання нести солідарно майнову відповідальність (по погашенню кредиту, відсотків, пені, штрафів) у разі невиконання позичальником своїх зобовязань.

12 січня 2009 року між банком та ТОВ «УФА «Верус» був укладений договір поруки та додаток № 1 до нього, відповідно до якого останнє взяло на себе зобовязання нести відповідальність перед банком у разі невиконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобовязань за кредитним договором від 22 лютого 2008 року в загальному розмірі 200 грн.

Як на підставу позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на неналежне виконання позичальником взятих на себе зобовязань за кредитним договором від 22 лютого 2008 року, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 14 травня 2009 року склала

167 971,90 доларів США, із яких: 150 995,45 доларів США заборгованість за кредитом, 15 810,73 долларів США заборгованість по процентам,

1 165,72 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань.

На підтвердження наведених доводів до позовної заяви додано копії кредитного договору, копії графіку погашення заборгованості, розрахунку заборгованості, копіям договорів порук.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень статтей 303, 304 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою про апеляційне провадження.

Апеляційний суд указав, що позбавлений можливості перевірити правові підстави звернення до суду з позовом та відповідність нарахованої заборгованості на підставі лише наявних довідок. Зазначив, що

ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконало ухвалу суду про витребування письмових доказів та не надало суду: витяг з рахунку щодо руху коштів по кредитному договору від 22 лютого 2008 року, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, із зазначенням дат та сум, що внесені на виконання договору та відомості щодо зарахування конкретних сум на погашення конкретних платежів, розрахунок заборгованості в сумі 167 971,90 доларів США по вказаному кредитному договору з зазначенням періоду нарахованої заборгованості та всіх її складових, та первинну бухгалтерську документацію щодо видачі кредитних коштів по кредитному договору

від 22 лютого 2008 року.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції у рішенні не встановив, якими доказами спростовується заявлений в позовній заяві розмір заборгованість, який позичальником не оспорюється, у рішенні не навів, у чому саме полягає неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права або порушення процесуального закону, що свідчить про фактичне ухилення від вирішення спору по суті.

Крім того, як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, поручитель ОСОБА_2 оскаржив рішення суду першої інстанції лише в частині солідарної з позичальником відповідальності.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позову і до позичальника

ОСОБА_1, апеляційний суд не врахував, що останній з апеляційною скаргою не звертався, на вчинення такої дії ОСОБА_2 не уповноважив, рішення місцевого суду в цій частині не було предметом апеляційного оскарження.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня

2017 року скасувати.

Справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська