Постанова

Іменем України

03 жовтня2018 року

м. Київ

справа № 566/1460/14-ц

провадження № 61-38188св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Рівневтормет»,

відповідачі: ОСОБА_1, Управління Держкомземагенства у Млинівському районі Рівненської області, Перемилівської сільська рада Млинівського району Рівненської області,

третя особа - Млинівська районна державна адміністрація,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2018 року у складі судді Бондаренко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Рівневтормет» (далі - ПАТ «Рівневтормет») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, Управління Держкомземагенства у Млинівському районі Рівненської області, Перемилівської сільської ради Млинівського району Рівненської області, третя особа - Млинівська районна державна адміністрація, про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки.

Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 31 липня 2015 року у складі судді Бандури А. П., з врахуванням ухвали цього ж суду від 01 червня 2016 року про виправлення описки, затверджено мирову угоду у цій справі за наступними умовами: 1. Відповідач ОСОБА_1 передає частину належної їй земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,2847 га та частину належної їй земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,5409 га, які є спірною територією, у власність ПАТ «Рівневтормет»; 2. Взамін вказаних вище спірних земельних ділянок надати ОСОБА_1 у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності з резервного фонду відповідно до викопіювання з плану території Перемилівської сільської ради з нанесенням земельної ділянки, яка намічена для відведення у власність взамін спірної гр. ОСОБА_1, та відповідно до схеми організації території з нанесенням земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, яка планується до відведення у власність ОСОБА_1 взамін спірної на території Перемилівської сільської ради Млинівського району Рівненської області, площею 0,4311 га, що буде виділена із земельної ділянки резервного фонду з кадастровим номером НОМЕР_3; 3. Оформлення права власності здійснюється за рахунок ПАТ «Рівневтормет». Провадження у справі закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що сторони подали підписану ними спільну заяву про укладення мирової угоди з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок. Положення мирової угоди не суперечать чинному законодавству України, не порушують прав, свобод та інтересів інших осіб, відповідають інтересам сторін.

20 квітня 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вищевказане судове рішення.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 04 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Млинівського районного суду від 31 липня 2015 року залишено без руху. Вказані ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнано неповажними та надано заявнику строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для надання апеляційному суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших підстав для його поновлення.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Млинівського районного суду Рівненської області від 31 липня 2015 року.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 є відповідачем у справі, про її розгляд була повідомлена, однак своєчасно не скористалася правом на оскарження судового рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення. У зв'язку з цим строк на апеляційне оскарження не підлягає поновленню згідно з вимогами частини другої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Поновлення строку на оскарження через 3 роки є втручанням у принцип правової визначеності та порушенням права позивача на справедливий судовий розгляд.

У червні 2018 року ОСОБА_1 подалакасаційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2018 року, посилаючись на порушення цим судом норм процесуального права, а справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що вона не була присутньою в судовому засіданні під час проголошення Млинівським районним судом Рівненської області ухвали про затвердження мирової угоди. Вказане судове рішення вона не отримувала, а дізналася про його існування 19 квітня 2018 року після ознайомлення її представника з матеріалами цієї справи. Всупереч вимогам процесуального законодавства місцевий суд не врахував, що мирова угода сторін підписана не уповноваженою особою, що фактично виключає можливість її виконання.

У серпні 2018 року ПАТ «Рівневтормет» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що відсутність ОСОБА_1 у судовому засіданні під час проголошення судом ухвали про затвердження мирової угоди могло б слугувати підставою для поновлення строку на апеляційне провадження лише у разі подання нею апеляційної скарги до спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що 29 липня 2015 року ОСОБА_1 підписала мирову угоду, умови якої були затверджені ухвалою Млинівського районного суду від 31 липня 2015 року.

Ухвалою Млинівського районного суду від 01 червня 2016 року було виправлено описку у вищевказаній ухвалі від 31 липня 2015 року.

При вирішенні питання про виправлення описки ОСОБА_1 була присутня в судовому засіданні, в якому судом оголошувалися текст мирової угоди та текст ухвали від 31 липня 2015 року, що підтверджується журналом судового засідання від 01 червня 2016 року. Копію ухвали про виправлення описки вона отримала в цей же день.

Апеляційну скаргу на ухвалу Млинівського районного суду від 31 липня 2015 року ОСОБА_1 подала 20 квітня 2018 року.

На час подання вказаної апеляційної скарги порядок вирішення питання щодо відмови у відкритті апеляційного провадження визначено статтею 358 ЦПК України.

За змістом частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції у цій справі, апеляційний суд виходив з того, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення. У зв'язку з цим строк на апеляційне оскарження не підлягає поновленню згідно з вимогами частини другої статті 358 ЦПК України.

Верховний Суд не погоджується з указаним висновком з огляду на таке.

Відповідно до частин першої-третьої, п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження рішення суду є порушенням законних права та інтересів сторін і суперечить принципу правової визначеності та праву на справедливий суд, що закріплене у статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13).

Разом з тим завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

На час ухвалення судом першої інстанції судового рішення процедура апеляційного оскарження була врегульована, зокрема положеннями статей 292, 294, 297 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

За правилами частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції (стаття 7).

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі № 1-7/99 зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд дійшов висновку про те, що станом на час ухвалення місцевим судом судового рішення у цій справі закон не передбачав обов'язок суду апеляційної інстанції відмовити у відкритті апеляційного провадження незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження у випадку подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, а пов'язував можливість відкриття апеляційного провадження з оцінкою судом поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження (частина третя статті 297 ЦПК України 2004 року).

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 369/8537/15-ц (провадження № 61-25773св18).

У зв'язку з наведеним висновок суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі вимог частини другої статті 358 ЦПК України не відповідає принципу верховенства права, Конституції України, зазначеному вище рішенню Конституційного Суду України, а також нормам процесуального права.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

За таких обставин оскаржуване судове рішення слід скасувати і направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (вирішення питання про відкриття апеляційного провадження).

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак
Г. І. Усик