Постанова

Іменем України

24жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 204/7045/15-ц

провадження № 61-6653 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача-Пророка В. В.,
суддів: Висоцької В. С., Лесько А. О., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-ОСОБА_7,
представник відповідача
-ОСОБА_8,
третя особа-приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшикова Христина Олександрівна,

розглянув у порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу МеньшиковаХристина Олександрівна, про визнання довіреності недійсною, визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2016 року, ухвалене суддею Черкез Д. Л., та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року, постановлену колегією суддів у складі: Пищиди М. М., Глущенко Н. Г., Пономарь З. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсною довіреності, виданої ОСОБА_13 на ім`я ОСОБА_7 від 13 вересня 2012 року (далі - спірна довіреність), та визнання недійсним рішення від 27 жовтня 2012 року про державну реєстрацію прав ОСОБА_13 на квартиру АДРЕСА_1) (далі - спірна квартира), видане Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації (далі - спірне рішення про державну реєстрацію прав).

2. Позовна заява мотивована тим, що 28 червня 1996 року спірну квартиру було придбано на підставі договору купівлі-продажу, оформленому на ОСОБА_13 (дід позивача та батько відповідача). Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, та статті 128 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, (далі - ЦК УРСР) спірна квартира стала спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_13 та ОСОБА_14. Документ, що засвідчує факт укладення шлюбу між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 знаходиться у відповідача, який його приховує і позивачу не надає.

3. У 2000 році померла ОСОБА_14 (бабуся позивача). ОСОБА_13 та ОСОБА_15 (син померлої та батько позивача) були спадкоємцями першої черги за законом та прийняли спадщину після ОСОБА_16 у вигляді права на частку у спірній квартирі, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, так як на момент смерті спадкодавця були зареєстровані та проживали разом із нею в цій квартирі та несли витрати на її утримання. Відповідач будучи спадкоємцем першої черги, не подав заяву про прийняття спадщини, і таким чином, вважається таким, що не прийняв спадщину.

4. ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько позивача загинув. Позивач у 2009 році звернувся із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, де йому відмовили у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності зареєстрованого майна у батька позивача. Але позивач має право на спадщину за законом як спадкоємець першої черги у вигляді частки у праві спільної сумісної власності свого батька на спірну квартиру, що була набута у складі спадщини ОСОБА_14

5. Відповідач скористався важким станом ОСОБА_13, обмежив можливість позивача та інших членів сім'ї спілкуватись із ним. Відповідно до довідки, виданої Державним закладом «Спеціалізована медико-санітарна частина № 6 Міністерства охорони здоров'я України» 13 листопада 2014 року, ОСОБА_13 мав проблеми зі здоров'ям та з 20 червня 2000 року перебував у медичних закладах на лікуванні. Зокрема, у ОСОБА_13 з 10 липня 2012 року встановлено діагноз захворювання, яке супроводжується вираженим слабоумством хворого. Отже, у період з 20 червня 2000 року ОСОБА_13 був фактично недієздатним, не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, втратив здатність мислити.

6. 23 листопада 2009 року ОСОБА_13 склав заповіт, яким заповів все належне йому майно відповідачу.

7. 13 вересня 2012 року була оформлена спірна довіреність на ім'я відповідача від ОСОБА_13, яка передбачала право відповідача представляти інтереси ОСОБА_13 з приводу вчинення будь-яких дій з питань реєстрації у відповідних органах права власності на належну ОСОБА_13 спірну квартиру, одержати витяг про державну реєстрацію права власності на відповідне нерухоме майно, технічний паспорт на спірну квартиру та інше. Спірна довіреність була оформлена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Меньшиковою Христиною Олександрівною, за місцем проживання ОСОБА_13 Спірна довіреність була підписана не особисто довірителем, а іншою особою - ОСОБА_17. Зазначена причина - «через похилий вік та хворобу».

8. На підставі вищевказаної довіреності, Відповідач 27 жовтня 2012 року зареєстрував у реєстрі прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_13 на спірну квартиру. Було прийняте спірне рішення про державну реєстрацію прав.

9. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_13 помер. 12 квітня 2014 року при звернені до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини позивач дізнався про наявність спірної довіреності.

10. Спірна довіреність повинна бути визнана судом недійсною, так як була видана із значними порушенням статей 44, 45, 49 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про нотаріат). Зокрема, нотаріус не міг не помітити, що довіритель через хворобу має виражене слабоумство, не усвідомлює свої дії. Нотаріус не перевірив обсяг цивільної дієздатності ОСОБА_13 «Похилий вік та хвороба» не могли бути підставами підписання спірної довіреності іншою особою без їх доведення нотаріусу.

11. Недійсний правочин не може створювати юридичних наслідків, документи, які були видані при використанні прав за спірною довіреністю повинні бути також визнані судом недійсними, а саме - спірне рішення про державну реєстрацію прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

12. Рішенням Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

13. Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 за життя мали двох дітей - ОСОБА_15 та відповідача.

14. 20 червня 1996 року ОСОБА_13 було придбано спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 9, том 1). Враховуючи статтю 128 ЦК УРСР, суд встановив, що ОСОБА_13 набув право власності на спірну квартиру в момент передачі її йому продавцем, оскільки єдиним покупцем зазначений був ОСОБА_13

15. ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що підтверджується копією свідоцтвом про смерть (а.с. 29, том 1). Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на час придбання спірної квартири були одружені та перебували у шлюбних відносинах позивачем суду не надано, як і не надано доказів того,що його батько, ОСОБА_15 прийняв спадщину після смерті своєї матері. Також судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року у справі № 204/3384/14-ц в задоволенні позовних вимог позивача до відповідача, треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс-1», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшикова ХристинаОлександрівна, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиці, про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права на спадкування нерухомого майна - відмовлено (а.с. 50-55, том 1). Обставини, встановлені цим судовим рішенням можуть не доказуватись при розгляді цієї справи відповідно до частини третьої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (далі позначення цього документу у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, за умови однаковості положень такої редакції, - ЦПК України 2004).

16. ОСОБА_15 (батько позивача) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 30, том 1).

17. Згідно копії заповіту від 23 листопада 2009 року ОСОБА_13 заповів відповідачу всі права та обов`язки, які йому належать на момент складання цього заповіту, а також усі його права та обов`язки, які можуть належати йому у майбутньому, та усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право (а. с. 64, том 1).

18. 13 вересня 2012 року ОСОБА_13 уповноважив відповідача нотаріально посвідченою довіреністю представляти його інтереси, в тому числі з метою одержання витягу про реєстрацію права власності на спірну квартиру (а.с. 23, том 1). 11 жовтня 2012 року відповідач звернувся до уповноваженої організації з заявою про державну реєстрацію права власності ОСОБА_13 на спірну квартиру (а.с. 16, том 1). Було прийняте спірне рішення про державну реєстрацію прав (а.с. 17, том 1).

19. ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_13, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 31, том 1). Після смерті ОСОБА_13 відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, що складається зі спірної квартири. 12 квітня 2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Меньшикової К. О. із заявою про прийняття спадщини (а.с. 20, том 1).

20. Оскільки згідно із статтею 11 ЦПК України 2004 суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, приймаючи до уваги той факт, що позивачем не заявлялося клопотання про витребування доказів по справі, а предметом позову є визнання спірної довіреності недійсної, судом не витребовувалась спадкова справа щодо майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_13

21. Зі змісту статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про реєстрацію) випливає, що право власності на нерухоме майно, яке виникло до набрання чинності Законом про реєстрацію набувається в порядку, який існував на час його виникнення, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. За таких обставин суд не приймає до уваги та вважає безпідставними посилання позивача на той факт, що під час державної реєстрації права власності на спірну квартиру не були враховані обставини набуття прав на спірну квартиру у порядку спадкування іншими особами, оскільки це була лише первинна реєстрація права власності, яке було реально набуте ОСОБА_13 у 1996 році. Під час державної реєстрації права власності не вирішуються питання спадкування майна іншими особами та розміру часток спадкоємців, а державна реєстрація проводиться на підставі правовстановлюючих документів і є лише офіційним визнанням державою права власності на нерухоме майно, а не підставою його виникнення.

22. Стаття 44 Закону про нотаріат передбачає, що нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними, лише у разі потреби та виникнення у нотаріуса сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності такої особи.

23. Спірна довіреність підписана ОСОБА_17 у відповідності до частини третьої статті 45 Закону про нотаріат. У спірній довіреності зазначено і причину і підставу її підписання іншою особою. Судом також не приймається до уваги твердження позивача про порушення нотаріусом статті 49 Закону про нотаріат, оскільки зазначені в цій статті категорії є оціночними, та оцінюються безпосередньо самим нотаріусом, як і у випадку статті 44 Закону про нотаріат, у кожному конкретному випадку, виходячи з обставин справи.

24. Згідно письмових пояснень приватного нотаріуса МеньшиковоїК. О. встановлено, що при оформленні спірної довіреності особа довірителя була встановлена, а її дієздатність не викликала у нотаріуса жодного сумніву (а.с. 78, том 1).

25. 23 грудня 2015 в судовому засіданні були допитані свідки, ОСОБА_19 (співробітник), ОСОБА_20 (сусідка) та ОСОБА_21 (дружина відповідача). В загальному їх свідчення не на користь визнання за ОСОБА_13 відсутності цивільної дієздатності. 12 січня 2016 року в судовому засіданні був допитаний в якості свідка ОСОБА_22, який працював лікарем у психо-неврологічному диспансері та на період лікування ОСОБА_13 з 01 серпня 2011 року по 18 серпня 2011 року виконував обов'язки завідувача відділенням, в якому лікувався ОСОБА_13 Він не був особистим лікарем померлого. ОСОБА_22 зазначив, що діагноз в ОСОБА_13 був неврологічний, якому притаманні такі риси: порушення емоційних проявів, нездатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, порушення поведінки, порушення пам'яті. Разом з тим, ОСОБА_22 зазначив, що не є експертом для визначення того чи мав можливість ОСОБА_13 керувати своїми діями.

26. Під час розгляду справи за клопотанням позивача ухвалою суду від 22 січня 2016 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 10 березня 2016 року № 5 встановлено, що ОСОБА_13 на момент підписання спірної довіреності мав ознаки хронічного стійкого психічного розладу. За своїм психічним станом на той період ОСОБА_13 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 127-129, том 1).

27. Статті 215, 216 та 225 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЦК України) передбачають, що вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть заявляти особи, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

28. Відповідно до статей 3 та 15 ЦПК України 2004 в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Суд повинен установити чи дійсно порушує право позивача видача спірної довіреності з метою здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_13 на спірну квартиру, яке належить йому на праві власності, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав позивача в цьому випадку.

29. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що видача спірної довіреності та факт державної реєстрації права власності на спірну квартиру, порушили його права як спадкоємця, оскільки судом встановлено, що спірна довіреність була видана виключно з метою державної реєстрації існуючого права власності ОСОБА_13 на належну йому на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 1996 року спірну квартиру. Тому такий факт реєстрації спірної квартири не порушує права позивача.

30. Згідно із статтею 1 ЦПК України 2004 завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що хоча судом і встановлені підстави для визнання спірної довіреності недійсною, однак, підстави для задоволення позовних вимог позивача та захисту його прав у судовому порядку відсутні, оскільки позивачем не доведений факт порушення його прав. Враховуючи, що вимоги про визнання недійсним спірного рішення про державну реєстрацію прав є похідними від вимог про визнання спірної довіреності недійсною, оскільки є наслідком вчинення відповідних дій на підставі спірної довіреності, також відсутні підстави для їх задоволення.

31. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України 2004, судовий збір та судові витрати по справі підлягають стягненню з позивача. Суд також прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви представника відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу у сумі 7 283,00 грн через недоведеність розрахунку даної суми.

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

32. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року апеляційна скарга позивача відхилена, рішення Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2016 року залишено без змін.

33. Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що видача спірної довіреності та факт державної реєстрації права власності на спірну квартиру, порушили його права як спадкоємця, оскільки судом встановлено, що спірна довіреність була видана виключно з метою державної реєстрації існуючого права власності ОСОБА_13 на належну йому на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 1996 року спірну квартиру. Існування шлюбу між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на момент укладення цього договору купівлі-продажу не було доведено.

34. Сам по собі факт державної реєстрації права власності на спірну квартиру жодним чином не впливає на спадкові права позивача, оскільки навіть у випадку відсутності державної реєстрації вказаної квартири, вона б увійшла до загальної спадкової маси майна, що залишилося після смерті ОСОБА_13, та спадкувалася б спадкоємцями на загальних підставах.

35. У випадку, якщо позивач вважає, що порушені його спадкові права на спірну квартиру, належним способом захисту права на спадкування було б звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, про усунення від права на спадкування, про визнання заповіту недійсним, про спадкування за правом представлення, про перерозподіл спадщини між спадкоємцями тощо.

36. Відмовляючи у задоволенні вимог представника відповідача про стягнення з позивача понесених судових витрат у розмірі 7 283,00 грн суд першої інстанції посилався на відсутність документального підтвердження цих витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат. Апеляційний суд погоджується з такою позицією.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

37. У жовтні 2016 року ОСОБА_6подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), вважаючи, що суди попередніх інстанцій прийняли судові рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.

38. У касаційній скарзі ОСОБА_6просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

39. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією ЦПК України.

40. Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

41. 07 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

42. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

43. Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

44. Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

45. Позивач вважає, що спірна довіреність перешкоджає йому в успадкуванні майна його померлого батька. Суди попередніх інстанцій безпідставно вирішали, що це не так.

46. Суди в порушення вимог частини сьомої статті 147 ЦПК України 2004 не вказали мотиви незгоди суду з висновком призначеної судово-медичної експертизи.

47. Суди неналежним чином вивчали питання визнання недійсним спірного рішення про державну реєстрацію прав.

48. Інші доводи відповідача, в тому числі ті, що вимагають переоцінки обставин справи, суд касаційної інстанції не бере до уваги відповідно до статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України. Зокрема доводи щодо відсутності у ОСОБА_13 права на спірну квартиру на підставі зазначеного договору купівлі-продажу, оскільки цей договір незаконний, позбавлені сенсу в зв'язку з тим, що тоді жодних прав наслідування спірної квартири не могло виникнути у його потенційних спадкоємців в принципі, а отже, і у позивача.

(2) Позиція інших учасників справи

49. У грудні 2016 року до ВССУ були направлені два заперечення (особисто від відповідача та від його представника ОСОБА_8, який представляє інтереси відповідача) на відповідну касаційну скаргу. Зміст цих заперечень зводиться до того, що суди попередніх інстанцій прийняли законні судові рішення, тому касаційну скаргу позивача необхідно відхилити.

50. Позивач цілеспрямовано не згадував в свої вимогах рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року у справі № 204/3384/14-ц, вириває із контексту у вигідний для себе спосіб речення судових рішень судів попередніх інстанцій, наводячи не повний їх зміст, з метою представити відповідні судові рішення необґрунтованими. Позивач спочатку має довести свої права на спадкування, а потім пред'являти вимоги щодо спірної квартири. Крім того, вимога скасування реєстрації існуючого на момент такої реєстрації та неспростованого права власності на спірну квартиру позбавлена сенсу. Права позивача спірною довіреністю та спірним рішенням про державну реєстрацію прав не можуть порушуватись.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

51. Згідно з частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

52. Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

53. Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

54. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

55. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

56. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п'ята статті 82 ЦПК України).

57. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (стаття 11 ЦПК України).

58. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

(1.1) Щодо порушення прав позивача спірною довіреністю як підстави визнання її недійсною

59. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 1 ЦПК України 2004).

60. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004). Це положення кореспондує змісту частини першої статті 16 ЦК України.

61. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 ЦПК України 2004).

62. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004).

63. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України 2004).

64. Статті 57, 58, 60 ЦПК України 2004 визначають що є доказами в рамках судового розгляді справи, які вимоги до них висуваються. Предмет доказування під час судового розгляду визначений статтею 179 ЦПК України 2004.

65. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина третя статті 61 ЦПК України 2004).

66. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004).

67. Висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі (частини шоста та сьома статті 147 ЦПК України 2004).

68. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004).

69. Цивільні права і обов'язки виникають, зокрема з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (згідно із абзацом другим частини другої статті 4 ЦК УРСР).

70. За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 224 ЦК УРСР).

71. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (частина перша статті 128 ЦК УРСР).

72. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина третя статті 202 ЦК України).

73. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (частина перша статті 238 ЦК України). Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (частина перша статті 239 ЦК України).

74. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (частина перша статті 239 ЦК України).

75. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п'ята та шоста статті 203 ЦК України).

76. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини перша та третя статті 215 ЦК України).

77. Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 40 ЦК України).

78. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

79. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (частина перша статті 1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша статті 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша статті 1218 ЦК України).

80. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов, зокрема якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень (абзац третій частини четвертої статті з Закону про реєстрацію).

81. Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою (частина перша, друга та третя статті 44 Закону про нотаріат).

82. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо зокрема є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства (згідно із пунктом 4 частини першої статті 49 Закону про нотаріат).

83. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено (частина третя статті 45 Закону про нотаріат).

84. Суди обґрунтовано визначили виникнення права власності у ОСОБА_13 на спірну квартиру на підставі зазначеного договору купівлі-продажу від 20 червня 1996 року відповідно до встановлених обставин справи та статті 128 ЦК УРСР, що також підтверджується статтями 4 та 224 ЦК УРСР. Посилання позивач на статтю 227 ЦК УРСР не спростовує правомірності набуття ОСОБА_13 права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу.

85. Суди попередніх інстанцій не вказували підстави незгоди з висновком відповідної судово-медичної експертизи, оскільки вони не висловлювали свою незгоду з ними, про що зазначено у їх судових рішеннях. Відмовляючи у визнанні недійсною спірної довіреності суди виходили не з спірності висновків зазначеної експертизи, а зовсім з інших міркувань, які обґрунтували посиланням на відповідні статті законодавства.

86. Помилкова оцінка ситуації з боку зазначеного нотаріуса в контексті вимог статей 44, та 49 Закону про нотаріат не дає підстав вважати прийняті судами попередніх інстанцій судові рішення незаконними по суті. Обставини умисних дій цього нотаріуса судами попередніх інстанцій не були встановлені. Порушення статті 45 Закону про нотаріат судами попередніх інстанцій не були встановлені.

87. Наявність оспорюваної довіреності (її дійсність/ недійсність/ нікчемність) для позивача жодних правових наслідків не створює і не впливає на його права, обов'язки, охоронювані законом інтереси.

88. Нерозуміння або незгода сторони спору з судовими рішеннями судів, прийнятими в рамках розгляду такого спору не визначає законність таких рішень. Суди правильно встановили відсутність порушення прав та законних інтересів позивача спірною довіреністю та оформленням існуючого у ОСОБА_13 права власності на цю квартиру, в зв'язку з яким було прийнято спірне рішення про державну реєстрацію прав. Виходячи з встановлених судами обставин справи дійсність спірної довіреності не може вплинути на права позивача щодо спадкування частини спірної квартири. В будь-якому випадку суди попередніх інстанцій вказали сферу можливого належного захисту позивачем порушених, на його думку, прав та інтересів. Скасування спірного рішення про державну реєстрацію прав жодним чином не впливає на виникнення права власності ОСОБА_13 у 1996 році на спірну квартиру та можливість її спадкування належними спадкоємцями.

89. Суди надали належне правове обґрунтування власних висновків, а також мотивували своє остаточне рішення у справі вимогами статей 1, 3 та 11 ЦПК України 2004. Верховний Суд не має підстав визнати таку аргументацію безпідставною та з урахуванням вимог статті 11 ЦПК України прийшов до висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

90. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частини перша та друга статті 411 ЦПК України).

91. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_6, а рішення Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року без змін.

(2.2) Щодо судових витрат

92. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

93. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

94. Інші учасники справи не заявляли до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

95. За результатом касаційного розгляду вимоги позивача не підлягають задоволенню, таким чином сплачений судовий збір за подання касаційної скарги покладається на нього.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

1. Залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_6.

2. Залишити без змін рішення Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року.

3. Покласти на ОСОБА_6 судовий збір за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І.М. Фаловська