Постанова

Іменем України

01 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 443/1904/15-ц

провадження № 61-35650св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І.(суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 05 липня 2016 року у складі судді: Сидорака Б. Г., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 01 лютого 2017 року у складі суддів: Мікуш Ю. Р., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача та відновлення залишку коштів на рахунку,

Позовна заява обґрунтована тим, що у АТ КБ «ПриватБанк» йому було відкрито карткові рахунки з наступними номерами: НОМЕР_1.

20 вересня 2014 року з його картки № НОМЕР_2 було списано 20 282,08 грн. Операцій по цій картці у вказаний день і на таку суму і в такий спосіб він не здійснював. Позивач ще 20 вересня 2014 року звернувся до відповідача з вимогою заблокувати всі рахунки, що пов'язані з його особою, внаслідок виявлення факту безпідставного списання коштів з іншого рахунку. Проте, відповідачем був здійснений переказ грошових коштів з інших карткових рахунків.

Судом у справах № 914/2357/15, № 914/319/15 не встановлено обставин, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв незаконному списанню коштів з рахунку. Після виявлення факту безпідставного переказу коштів позивач звертався до відповідача із заявами, в яких повідомляв про цей факт та просив провести відповідне службове розслідування і встановити винних осіб. Відповідач не вчинив жодних дій для встановлення винних осіб, більш того, знаючи про шахрайські дії з платіжними картками позивача, допустив проведення платежів з корпоративної платіжної картки.

Незважаючи на визнання банком факту шахрайських дій третіх осіб, що підтверджується листом від 24 вересня 2015 року, відповідач відмовляється відновити залишок коштів на рахунку і продовжує здійснювати нарахування штрафних санкцій та вимагає погашення так званого боргу, в зв'язку з чим позивач змушений звернутись з цим позовом до суду, із врахуванням уточнених позовних вимог, просив зобов'язати відповідача відновити залишок коштів по кредитній картці «Голд» «ПриватБанку» № НОМЕР_2, яка належить йому, до того стану, яким він був перед проведенням операції «Списання експрес-платежу по телефону 3700» 20 вересня 2014 року на суму 20 282,08 грн.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 05 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 01 лютого 2017 року, позов задоволено. Зобов'язано АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на кредитній картці «Голд» АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2, яка належить ОСОБА_4, до того стану, який був перед початком проведення операції «Списання експрес-платежу по телефону 3700» 20 вересня 2014 року на суму 20 282,08 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у сумі 487,20 грн та витрати пов'язані з оплатою правової допомоги в сумі 4 000 грн.

Суди, застосувавши висновки Верховного Суду України, висловлені у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, вказали, що на банку лежить обов'язок відновити попередній стан карткового рахунку власника у випадку безпідставного списання банком з рахунку клієнта грошових коштів без дозволу клієнта. Відповідачем не доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 4 000 грн, апеляційний суд указав, що між позивачем ОСОБА_4 та адвокатським бюро ОСОБА_5, в особі адвоката ОСОБА_5, укладено договір про надання правової допомоги № 17011015 від 17 листопада 2015 року. Додаток до вказаного договору містить дані щодо участі адвоката ОСОБА_5 та вартості послуг, яку ОСОБА_4 перерахував адвокатському бюро ОСОБА_5 18 травня 2016 року в розмірі 8 000 грн згідно квитанції № Н 631479 через ПАТ «Оксі-Банк». Підставою для перерахування коштів адвокату є акт від 19 травня 2016 року, підписаний сторонами договору.

У лютому 2017 року відповідач подав касаційну скаргу та доповнення до неї, в якій просив оскаржені рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, при цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач на підставі верифікації за номером телефону, а також отримання від нього відповідного секретного коду з повідомленням даних, що ідентифікують особу, які відомі тільки самому клієнту, здійснив перерахунок коштів. Позивач не довів вину відповідача і має право вимагати відшкодування коштів лише від особи, яка скоїла злочин. Стягнення витрат на правову допомогу не відповідає положенням законодавства. Суди застосували норму права, яка не діяла на момент списання коштів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що у відділеннях філії АТ КБ «Приватбанк» позивачу ОСОБА_4 було відкрито карткові рахунки з наступними номерами: НОМЕР_3.

20 вересня 2014 року о 13 год. 29 хв. 48 сек. з картки позивача № НОМЕР_2 було списано 20 282,08 грн експрес-платежем за телефоном «3700». Активація сім-картки відбулася у Черкаській області, в той час коли позивач ОСОБА_4 перебував у м. Львові.

В цей же день 20 вересня 2014 року позивач ОСОБА_4 біля 14 год. 45 хв. повідомив оператора «Приватбанку» за номером 3700 про вчинений переказ грошей без його відома та просив заблокувати всі особисті картки, що є на його ім'я, назвавши ідентифікаційний код. Відповідач визнав, що у даному випадку мали місце шахрайські дії третіх осіб, спрямовані на заволодіння грошовими коштами позивача та порекомендував останньому з приводу зазначеного звернутися у правоохоронні органи.

Суди встановили, що операції по перерахунку коштів проводилися у м. Черкаси, а позивач в цей час перебував у м. Львові та невідкладно особисто повідомив відповідача про зняття невідомими особами коштів з його рахунку, надав всю відому йому інформацію, просив заблокувати всі його рахунки, в цей же день написав заяву про вчинене кримінальне правопорушення.

22 вересня 2014 року відповідачем було вчинено переказ грошових коштів із рахунку № НОМЕР_1. Даний платіж частково був здійснений за рахунок наявних на рахунку коштів в розмірі 1 251,28 грн, а решту суми платежу здійснено за рахунок овердрафтового кредиту, передбаченого умовами додатку № 7 до договору

Згідно статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що відповідачем не доведено, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Хоча суди й послалися на норми Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою НБУ від 05 листопада 2014 року № 705, що не підлягали застосуванню, про те це не вплинуло на прийняття правильного по суті та законного рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року було зупинене виконання рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 05 липня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржені рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК колегія суддів поновлює виконання рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 05 липня 2016 року.

Оскільки оскаржені судові рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 05 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 05 липня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель