Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 554/7477/16-ц

провадження № 61-16552св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-відповідач - ОСОБА_4,

відповідач-позивач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Октябрського районного суду

м. Полтави від 02 лютого 2017 року у складі судді Тімошенко Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Гальонкіна С. А., Лобова О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у праві користування нерухомим майном та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що вона на підставі договору дарування від 13травня 2016 року набула право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 частину квартири

АДРЕСА_2, ОСОБА_5 є власницею 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, а з 06 липня 2016 року - 1/4 частини квартири АДРЕСА_2.

Зазначала, що з того часу, як ОСОБА_5 стала співвласницею спірних квартир, у них виникають суперечки з приводу їх використання, а саме: відповідачі не пускають її до квартири, чим порушують її право власності. У спірних квартирах ОСОБА_5 змінила замки, ключі в добровільному порядку не надає та здає їх у найм третім особам без згодиіншого співвласника, а всі доходи від здавання квартирв оренду отримує виключно сама. ОСОБА_6 також чинить їй перешкоди в користуванні цими квартирами

У зв'язку з викладеним та з урахуванням уточнень просила зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні квартирами; заборонити ОСОБА_5 зламувати, змінювати замки вхідних дверей у квартирах; без її письмової згоди вселяти та передавати у найм або оренду третім особам квартири; стягнути з ОСОБА_5 на її користь понесені витрати на правову допомогу та судовий збір.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_8 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Октябрського районного суду

м. Полтави від 24 лютого 2016 року спірна квартира АДРЕСА_1 була розподілена в рівних частках між колишнім подружжям - ОСОБА_6 та ОСОБА_9 Співвласники цієї квартири розпорядились своїми частинами на власний розсуд, а саме ОСОБА_6 подарував свою частку майна ОСОБА_5, а його колишня дружина ОСОБА_9 подарувала свою частину спірної квартиридоньці - ОСОБА_4 Зазначена квартира є однокімнатною, її реальний поділ є неможливим, спільне проживання та користування нею також є неможливими, у зв'язку з тим, що між співвласниками склались неприязні стосунки.

Тому просилаприпинити право спільної часткової власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 шляхом перерахунку останній визначеної ринкової вартості належної їй частини нерухомого майна з депозитного рахунку суду на її особистий рахунок.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від

04 квітня 2017 року, первісний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у користуванні 1/4 частиною квартири АДРЕСА_2

У задоволенні інших вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано територіальне управління Державної судової адміністрації в Полтавській області виплатити ОСОБА_4 з депозитного рахунку кошти в розмірі 236 582,00 грн в рахунок компенсації за 1/2 частини права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, перераховані ОСОБА_5

Судові рішення мотивовані тим, що оскільки спірну однокімнатну квартиру

АДРЕСА_1 поділити в рівних частках по

1/2 кожному із співвласників неможливо, а відповідач за зустрічним позовом має на праві власності інше житло, то зустрічний позов про припинення права власності 1/2 частину спірної квартири з виплатою іншому співвласникові коштів в рахунок компенсації за її частку підлягає задоволенню відповідно до статті 365 ЦК України. Оскільки право власності ОСОБА_4 на 1/2 частини спірної квартири АДРЕСА_1 припинено, то її вимоги щодо усунення перешкод в користуванні цією частиною квартири задоволенню не підлягають. Позовні вимоги ОСОБА_4 щодо усунення перешкод у користуванні 1/4 частиною квартири АДРЕСА_2 підлягають задоволенню, оскільки між сторонами у справі склалися конфліктні відносини та відповідачі ОСОБА_5,

ОСОБА_6 здійснюють перешкоди ОСОБА_4 в користуванні належною їй на праві власності 1/4 частиною квартири. Факти перебування спірних квартир в оренді чи наймі, зламу чи зміни замків у вхідних дверях до квартири ОСОБА_4 належними доказами не довела.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її первісний позов в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона не погоджується з рішенням судів у частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог та в частині задоволення зустрічного позову. ОСОБА_4 зазначає, що суд першої інстанції, усуваючи перешкоди у користуванні 1/4 частиною квартири АДРЕСА_2, не звернув уваги на те, що частки сторін спору є ідеальними, тому для захисту прав позивача за первісним позовом та забезпечення можливості виконання судового рішення потрібно усунути перешкоди у користуванні квартирою в цілому, а саме в кожному метрі цієї квартири вона має право на 25 см. Стверджує, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, застосовуючи частину першу статті 365 ЦК України, обмежився лише констатацією наявності між сторонами конфлікту щодо користування квартирою АДРЕСА_1, не взявши до уваги ту обставину, що це відповідачі порушують права позивача, а не навпаки. Зазначає, що за присуджену їй компенсацію за її частку квартири вона не зможе купити собі аналогічну однокімнатну квартиру. На її думку, оскільки ОСОБА_5 використовує спірну квартируНОМЕР_2 із порушенням прав ОСОБА_4, то судовому захисту її права шляхом присудження грошової компенсації не підлягають, оскільки ці права на теперішній час ніким не порушені. Також вказує на те, що суди не звернули уваги на ту обставину, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном, а отже відмова у задоволенні первісного позову в цій частині є безпідставною.

14 липня 2017 року ОСОБА_5 подала до суду заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, у яких зазначає, що ОСОБА_4, звертаючись

у квітні 2017 року до суду касаційної інстанції із скаргою на судові рішення, одночасно подала до суду першої інстанції заяву про перерахування коштів за 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_1, які перебували на депозитному рахунку Державної судової адміністрації у Полтавській області, які на підставі ухвали Октябрського районного суду

м. Полтави від 25 квітня 2017 року були їй перераховані 13 травня 2017 року. Отже, оскаржуючи рішення в частині припинення її права власності на

1/2 частину вказаної квартири, вона отримала вже кошти за цю частку квартири, а можливо вже й придбала нове житло. Стверджує, що ОСОБА_4 ніколи не проживала в квартирі АДРЕСА_1, оскільки до розлучення батьків вона проживала в квартирі АДРЕСА_2, а після їх розлучення переїхала проживати до квартири матері, розташованої за адресою АДРЕСА_3. Зазначає, що вона з ОСОБА_6 неодноразово пропонувала ОСОБА_4 налагодити спірні правовідносини шляхом продажу всієї квартири чи сплати вартості 1/2 частини спірної квартири. Також вказує на те, що всі дії ОСОБА_4 спрямовані на те, щоб стати повноправною власницею квартири АДРЕСА_1, незважаючи на те, що ОСОБА_5 теж є співвласницею цієї квартири.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від

24лютого 2016 року визнано спільним майном подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3; квартиру АДРЕСА_1; автомобіль БМВ, державний номерний знак НОМЕР_1 та визнано за кожним з них власність на 1/2 частини вказаного нерухомого і рухомого майна. Рішення набрало законної сили 09 березня 2016 року (а.с. 28-30).

Згідно з довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 1/4 частина квартири АДРЕСА_2 належить ОСОБА_4 (а. с. 6-7).

13 травня 2016 року ОСОБА_9 подарувала своїй дочці - ОСОБА_4 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

(а.с. 5-6, 8).

06 липня 2016 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_5 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та

08 липня 2016 року 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5-7, 24-25).

З висновку судової будівельно-технічної експертизи від 06 грудня 2016 року

№ 80-16 вбачається, що спірну квартиру АДРЕСА_1, поділити в частках 1/2 та 1/2 не є можливим, а ринкова вартість 1/2 частини цієї квартири складає

236 582,00 грн. (а. с. 51-59).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Частиною першою статті 365 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Отже, аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13.

Судами було встановлено та не заперечувалося сторонами у справі, що між ними існують суперечки щодо користування спірними квартирами. На підтвердження цих обставин були надані витяги з кримінальних проваджень за зверненнями ОСОБА_4 до поліції (а. с. 73-74) та відповіді поліції на ці звернення (а. с. 76-77, 106-129), з яких встановлено, що саме ОСОБА_4 відповідачі перешкоджають користуватися спірними квартирами, а не навпаки. Всі перевірки були завершені без будь-яких наслідків для сторін конфлікту, ознак кримінального правопорушення виявлено не було (зворот а. с. 113, 115, 123, 124, 126).Також судами не було встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 навмисно перешкоджають ОСОБА_4 користуватися спірними квартирами.

ОСОБА_4 всупереч вимогам статті 60 ЦПК України не надано доказів того, що вона проживала в квартирі АДРЕСА_1, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (зворот а. с. 12), а фактично проживає зі своєю матір'ю ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_3.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі належним чином оцінених доказів дійшли обґрунтованого висновку, що між сторонами у справі склалися конфліктні відносини з приводу користування спірними квартирами, вони не можуть між собою в добровільному порядку дійти згоди щодо користування цими квартирами.

Судом апеляційної інстанції також було встановлено, що в жодній із спірних квартир ОСОБА_4не проживала і не проживає, а спірна квартира подружжям ОСОБА_6 в офіційному порядку здавалася в найм.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5 стосовно припинення права власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, судами були враховані ті обставини, що ця квартира є однокімнатною, спірне володіння та користування нею є неможливим та останній на праві власності належить інше житло, де вона може проживати, тому її житлові права в даному випадку не будуть порушені.

Крім того, з довідки територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області від 07 липня 2017 року

№ 02-21/1319, доданої до заперечень ОСОБА_5, вбачається, що на підставі ухвали суду першої інстанції від 25 квітня 2017 року грошові кошти з депозитного рахунку 13 травня 2017 року були перераховані ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги стосовно того, що квартира АДРЕСА_1, була єдиним житлом заявника, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи ОСОБА_4 стосовного того, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи її позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні 1/4 частиною квартири АДРЕСА_2 неправильно відмовив їй у частині позовних вимог щодо заборони ОСОБА_5, ОСОБА_6 зламувати чи змінювати замки до вхідних дверей квартир та заборони вселяти до них третіх осіб, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте,ОСОБА_4 всупереч цим вимогам не було надано належних доказів на підтвердження фактів заміни чи зламу замків або факту проживання в спірних квартирах сторонніх осіб, оскільки її звернення до правоохоронних органів та результати їхніх перевірок не доводять фактів заміни або зламу замків, або проживання там третіх осіб.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судуів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик