Справа № 348/1620/17
Провадження № 22-ц/4808/90/18
Головуючий у 1 інстанції Флоряк Д. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Надвірнянського районного суду, ухвалене суддею Флоряк Д.В. 10 липня 2018 року в м. Надвірна у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку у спільному сумісному майні та реальний поділ спільно нажитого майна, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась в суд з даним позовом.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 10.09.2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Надвірнянського РУЮ в Івано-Франківській області.

Однак відразу ж після розірвання шлюбу вони помирилися та продовжували проживати разом. З 2002 року по 26 травня 2011 року вона разом з ОСОБА_4 підтримували сімейні стосунки як чоловік та дружина, спільно проживали у її житловому будинку, вели спільне господарство, виховували 2-х спільних дітей, турбувалися один про одного, тобто надалі були однією сім'єю. Їхній спільний бюджет складався із заробітків як відповідача, так і її. Кошти витрачали на сім'ю спільно.

Крім того, у її житловому будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, починаючи з квітня 2004 року і по травень 2005 року проживала разом з нею, ОСОБА_4 та їхніми двома дітьми мама відповідача - ОСОБА_5, а з 2006 року по 2011 рік проживав періодично також батько відповідача - ОСОБА_4

Зазначає, що за час сумісного проживання вони спільно з ОСОБА_4 нажили наступне майно: житловий будинок та господарські будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_1; незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2; пилораму, що в АДРЕСА_1; 0,1330 га земельної ділянки в АДРЕСА_3, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (державний акт НОМЕР_3 від 18.06.2010 року); 0,4696 га земельної ділянки в АДРЕСА_3 Надвірнянського району, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (державний акт НОМЕР_5 від 18.06.2010 року); 0,2430 га земельної ділянки в АДРЕСА_3 Надвірнянського району, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (державний акт НОМЕР_4 від 18.06.20010 року), а також автомобіль марки ЗИЛ 131, д.н.з. НОМЕР_2 та автомобіль марки КАМАЗ 5320, д.н.з. НОМЕР_1.

Оскільки з 2011 року стосунки між нею та відповідачем погіршилися, вони припинили спільне проживання, проте в добровільному порядку вирішити майнові питання не можуть.

Тому просила суд встановити факт спільного проживання її однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 в період з 01.01.2004 року по 26.05.2011 року включно; визнати за нею право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна, набутого ними за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та провести реальний поділ домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, а саме: 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 та провести реальний поділ вказаного домоволодіння; 1/2 частку будівельних матеріалів та виконаних робіт незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2; 1/2 частку пилорами, що знаходиться в АДРЕСА_1; 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,1330 га, що знаходиться в АДРЕСА_3 Надвірнянського району, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (державний акт НОМЕР_3 від 18.06.2010 року); 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,4696 га, що знаходиться в АДРЕСА_3 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (державний акт НОМЕР_5 від 18.06.2010 року); 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,2430 га, що знаходиться в АДРЕСА_3 Надвірнянського району, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (державний акт НОМЕР_4 від 18.06.20010 року); автомобіль марки ЗИЛ 131 д.н.з. НОМЕР_2; автомобіль марки КАМАЗ 5320 д.н.з. НОМЕР_1.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 09.07.2018 року згідно поданої заяви позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без розгляду в частині визнання за нею права власності на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,4696 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_3 Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку у спільному сумісному майні та реальний поділ спільно нажитого майна відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, вважає рішення упередженим, незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що законодавством передбачена можливість набуття права власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, у разі, коли вони проживають однією сім'єю, між ними склалися стабільні відносини, що притаманні подружжю.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що нею не надано доказів спільного проживання як подружжя з ОСОБА_4 у період з 01.01.2004 року по 26.05.2011 року. Так, суд не дав оцінки долученим до матеріалів справи довідкам Зеленської сільської ради, із яких вбачається, що сторони по справі та їхні діти у 2007 та 2011 роках були зареєстровані разом.

Також місцевий суд не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які надали покази, що позивач та відповідач з 2002 року по травень 2011 року проживали однією сім'єю в АДРЕСА_1, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом відпочивали. Спільно зі сторонами та їхніми дітьми за даною адресою періодично проживали і батьки відповідача.

Крім того вважає, що суд безпідставно не призначив по даній справі будівельно-технічну, земельно-технічну та авто-технічну експертизи, оскільки в справі були документи, які підтверджують право власності на будинковолодіння та земельні ділянки, а також достовірні дані того, що відповідач являється власником зазначених транспортних засобів. Також в оскаржуваному рішенні суду не зазначено, що двічі заявлялося клопотання про призначення експертиз.

На підставі наведеного просить рішення Надвірнянського районного суду від 10 липня 2018 року суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно із абзацом третім пункту 3 розділу XII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пунктом 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжували здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині виконання рішень про утворення судів та п. 3 ч. 1 ст. 31 ЦПК України дану справу передано для розгляду до Івано-Франківського апеляційного суду у зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Івано-Франківської області.

В судове засідання апеляційного суду позивач та її представник не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце розгляду справи належним чином. В минулому судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні позивачем не було надано достатніх та безперечних доказів на підтвердження факту її проживання з відповідачем в період з 01.01.2004 року по 26.05.2011 року. Відтак, вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частку майна, набутого за цей час, та його реальний поділ, не підлягають до задоволення.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони по справі з 11.11.1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

10.09.2002 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано, про що свідчить копія Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 від 29.04.2015 року (а.с. 6).

Встановлено також що згідно копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.06.2013 року, копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності НОМЕР_7 від 12.06.2013 року за ОСОБА_4 10.06.2013 року зареєстроване право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_4 (а.с. 9-10).

Як вбачається з довідок Зеленської сільської ради №565 від 04.04.2016 року та №928 від 08.08.2017 року, згідно погосподарської книги №17 прис. Лазок, номер об'єкта погосподарського обліку №1243, обліковані наступні житлові будинки: житловий будинок АДРЕСА_1 - власник ОСОБА_4, право власності зареєстроване; житловий будинок №57А - користувач ОСОБА_2 (а.с. 14). Самовільному незавершеному будівництву ОСОБА_4 в АДРЕСА_3 адресний номер не присвоювався (а.с. 19).

Згідно Довідки Зеленської сільської ради №566 від 04.04.2016 року, копій державних актів на право власності на земельну ділянку від 18.06.2010 року за ОСОБА_4, який фактично проживає в АДРЕСА_1 згідно погосподарської книги №1, прис. Борсучна, номер об'єкта погосподарського обліку №88, обліковані приватизовані земельні ділянки в АДРЕСА_3 загальною площею 0,8456 га, в тому числі: 0,1330 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_3 (державний акт НОМЕР_3 від 18.06.2010 року); 0,4696 га - для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_3 (державний акт НОМЕР_5 від 18.06.2010 року); 0,2430 га - для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_3 (державний акт НОМЕР_4 від 18.06.2010 року); та земельні ділянки в АДРЕСА_4 загальною площею 0,43 га, які були в користуванні покійного батька ОСОБА_4 (не приватизовані, не інвентаризовані) (а.с. 13, 15-17).

Також з копії повідомлення Регіонального сервісного центру МВС України №31/9 695 від 20.07.2016 року вбачається, що за ОСОБА_4 09.12.2005 року зареєстровано автомобіль ЗИЛ 131, ДНЗ НОМЕР_8, Свідоцтво НОМЕР_9, 1984 року випуску, зелений, №дв. НОМЕР_10, №шас. НОМЕР_13; 08.01.2013 року - автомобіль КАМАЗ 5320, ДНЗ НОМЕР_11, НОМЕР_12, 1985 року випуску (а.с. 24).

Відповідно до копії Договору дарування земельної ділянки від 09.04.2016 року ОСОБА_4 подарував земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4696 га, кадастровий номер НОМЕР_14, яка розташована в АДРЕСА_3 ОСОБА_9 (а.с. 53-55).

Статтею 4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень ч.ч. 2 і 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом наведених норм, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилалася на те, що про факт її спільного з відповідачем проживання свідчать долучені до матеріалів справи довідки Зеленської сільської ради №392 від 26.02.2007 року та №1450 від 01.09.2011 року про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, із яких вбачається, що сторони по справі та їхні діти у 2007 та 2011 роках були зареєстровані в АДРЕСА_3 (а.с. 11-12).

Однак, вказані документи не доводять факт її проживання разом з відповідачем, а також обставини участі позивача у придбанні спірного майна.

Крім того, сама по собі реєстрація відповідача в АДРЕСА_3 не може свідчити про спільне проживання сторін як чоловіка та дружини.

Що стосується посилань апелянта на покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які надали покази про те, що сторони проживали разом та вели спільне господарство, то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі не підтверджені жодними іншими доказами по справі. Крім того, вказані особи не змогли надати інформацію щодо джерела коштів на придбання об'єктів нерухомого майна.

Згідно ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Будь-яких інших доказів спільного проживання сторін, а також придбання спірного майна за спільні грошові кошти матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

З огляду на викладені обставини справи апеляційний суд вважає правильним висновок місцевого суду про те, що позивачем не доведено факт проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 року по 26.05.2011 року, а тому немає і підстав для визнання спірного майна об'єктом спільної сумісної власності сторін та його поділу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а фактично зводяться до переоцінки доказів, досліджених у встановленому законом порядку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права, підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду від 10 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2018 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Мелінишин Г.П.

Пнівчук О.В.