Троїцький районний суд Луганської області
Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 435/9477/13-ц
Провадження №2-в/433/30/18
У Х В А Л А

Іменем України

27.09.2018 року Троїцький районний суд Луганської області області в складі:

головуючого судді Суського О.І.,

за участю секретаря судового засідання Яковлєвої В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Троїцьке питання, ініційоване Верховним Судом у складі судді Касаційного цивільного суду про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа державний нотаріус Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку , -

В С Т А Н О В И В:

28 серпня 2018 року до Троїцького районного суду Луганської області з Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшли копії матеріалів касаційного провадження №61-22071ск18 у цивільній справі №435/9477/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа державний нотаріус Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження.

Згідно копії ухвали суду від 27 червня 2018 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 14 липня 2014 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі, однак в частині витребування матеріалів справи ухвала суду виконана не була у звязку з тим, що Жовтневий районний суд м.Луганська знаходиться на території проведення антитерористичної операції.

У травні 2018 року до Верховного суду передано касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Луганської області від 04 червня 2014 року, однак відсутність матеріалів судової справи унеможливлює її розгляд касаційним судом.

В судове засідання заінтересовані особи не зявились, про дату, місце та час судового засідання повідомлялись завчасно, належним чином. Причини неявки суду не повідомили.

Згідно ст.488, 489 ЦПК України, відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться в порядку, встановленому цим Кодексом. Втрачене провадження може бути відновлене за заявою учасників справи або за ініціативою суду.

Частиною 3 ст. 493 ЦПК України передбачено, що розгляд заяви про відновлення втраченого судового провадження здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом, протягом тридцяти днів з дня надходження заяви до суду.

Відповідно до вимог статті 493 ЦПК України, при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги:

1) частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо);

2) документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів;

3) матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи;

4) будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи;

5) відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень;

6) дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі;

7) будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел.

Згідно ч.1,2 ст. 494 ЦПК України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити. В ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих до суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з втраченого провадження.

Згідно положень статті 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку із проведенням антитерористичної операції», Указу Президента України № 405/2014, яким було введено в дію рішення ОСОБА_5 національної безпеки та оборони від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози та збереження територіальної цілісності України», Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», а також розпорядження Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02 вересня 2014 року «Про визначення територіальної підсудності справ», у звязку із проведенням на території міста Луганська антитерористичної операції, справи підсудні Жовтневому районному суду міста Луганська, юридично були передані Троїцькому районному суду Луганської області.

Згідно інформації Троїцького районного суду Луганської області цивільна справа № 435/9477/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа державний нотаріус Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку до Троїцького районного суду Луганської області з Жовтневого районного суду міста Луганська в паперовому вигляді не передавалась.

До матеріалів касаційного провадження були додані копія рішення Жовтневого районного суду м.Луганська від 25 лютого 2014 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку були задоволені, визнаний недійсним договір дарування житлового будинку №16 по вул. Щербакова в м.Луганську, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 11.04.2012 року та зареєстрований в реєстрі за № 1-225, а також копія рішення колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області від 04.06.2014 року, відповідно до якого апеляційна скарга представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Луганська від 25 лютого 2014 року була задоволена, рішення скасоване та ухвалене нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку відмовлено за необґрунтованістю (а.с.7-10).

При цьому суд враховує, що в даному випадку рішення суду першої інстанції було скасоване апеляційним судом з ухваленням нового рішення, однак справа після цього була втрачена, а у справі подано касаційну скаргу на рішення апеляційного суду, тому відновленню підлягає як рішення апеляційного суду, яке оскаржується, так і рішення суду першої інстанції.

За таких обставин суд приходить до висновку, що зібрані матеріали справи є належними та достатніми для часткового відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі №435/9477/13-ц в частині рішення Жовтневого районного суду м.Луганська від 25 лютого 2014 року та рішення Апеляційного суду Луганської області і вважає, що відновлення повних текстів рішень суду буде відповідати заявленій меті.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 488-495 ЦПК України,суд,

УХВАЛИВ:

Відновити втрачене судове провадження в цивільній справі №435/9477/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа державний нотаріус Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку в частині:

1) рішення Жовтневого районного суду м.Луганськ від 25 серпня 2014 року:

«Справа № 435/9477/13-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року Жовтневий районний суд міста Луганська в складі:

головуючого судді Осіпенко Л.М.

при секретарі Федосенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Луганську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договору дарування житлового будинку, третя особа державний нотаріус Третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що зважаючи на самотність, похилий вік, часті хвороби, та перспективу догляду і утримування погодився на пропозицію свого сина - відповідача ОСОБА_2 укласти з ним договір, за яким відповідач забезпечить позивача довічним доглядом та утримуванням з умовою переходу житлового будинку позивача у власність відповідача, в якості винагороди за турботу та піклування. Позивач зазначає, що в квітні 2012 року уклав з відповідачем у третій Луганській державній нотаріальній конторі договір, тексту якого не читав, оскільки повністю довіряв сину, вважаючи при цьому, що в договорі передбачені всі права і обовязки, про які ми домовилися. Примірник договору мною він не отримував. При цьому, коли в нотаріальній конторі позивач підписував документи, то він був впевнений, що між ним та відповідачем оформлюється договір, за умов якого відповідач забезпечить його довічним доглядом та утримуванням, а належний позивачу будинок перейде у власність відповідача, як винагорода за турботу та піклування з його сторони. Оспорюваний договір позивач підписав, не читаючи його змісту, оскільки повністю довіряв відповідачу, вважаючи при цьому, що в договорі передбачені всі права та обовязки, про які вони домовлялися з відповідачем, а після підписання не отримував примірника оспорюваного договору. Після укладення договору позивач продовжував проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1, отримував належний догляд і допомогу від відповідача, а наприкінці серпня 2013 року позивач на прохання відповідача знявся з реєстраційного обліку за адресою спірного будинку, з умовою, що за деякий час його знову буде поставлено на облік за вказаною адресою. Відразу після того як він знявся з реєстраційного обліку за адресою вказаного будинку, відповідач припинив спілкуватися з ним, а 05 вересня 2013 року відповідач побив його та вигнав з будинку. Опинившись на вулиці без засобів до існування, він був змушений звернутися за допомогою до знайомих та друзів, яким він раніше казав про укладення між ним і відповідачем договору і про його умови, які в свою чергу повідомили йому про можливість розірвання такого виду договору в разі невиконання сторонами зобовязань за договором, вказавши при цьому, що назва такого договору - «договір довічного утримання».05 вересня 2013 року позивач звернувся до третьої Луганської державної нотаріальної контори з приводу розірвання укладеного між ним і відповідачем договору та для отримання примірнику договору від 11.04.2012 року. Натомість позивач дізнався, що 11.04.2012 ним був укладений не договір довічного утримання, а договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки, за яким відповідач не має жодних зобовязань перед позивачем, а також було розяснено, що у разі відсутності згоди сторін, розірвання договору можливе лише в судовому порядку згідно з чинним законодавством. Позивач стверджує, що при укладенні спірних правочинів помилявся щодо їх правової природи, їх змісту, предмета, прав та обов'язків сторін, правових наслідків оспорюваних договорів, а наслідки помилки не можливо усунути без ухвалення судом рішення на користь позивача. Помилка позивача полягала у неправильному сприйнятті фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, яке фактично не відповідало його справжнім намірам, а відтак помилка позивача при укладанні оспорюваних правочинів має істотне значення. З цих підстав позивач вважає недійсними договір дарування житлового будинку та договір земельної ділянки. Просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3А 11.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі за №1-225. Крім того, позивач подав до суду заяву про поновлення строку позовної давності та визнання причин його пропуску поважними, в якій зазначив, що дізнався і став усвідомлювати, який договір насправді він підписав тільки у зв'язку з погіршенням відносин з відповідачем, що сталося в вересні 2013 р.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні посилаючись на те, що при укладанні договору дарування позивач перебував в абсолютно здоровому глузді, розумів умови договору та його наслідки, позивач неодноразово до укладення договору приходив до нотаріуса та обговорював його умови.

Третя особа державний нотаріус ОСОБА_3 надала суду письмові пояснення по справі, в судове засідання не зявилась, причину неявки суду не повідомила.

Вислухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ЦПК України, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою Ворошиловградською державною нотаріальною конторою від 20.02.1976 року за р. №2-976; договору купівлі-продажу, посвідченого третьою Луганською державною нотаріальною конторою від 11.02.1966 року за р. №805; договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого третьою Луганською державною нотаріальною конторою від 10.07.1958 року за р.№5108, належав на праві власності житловий будинок з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Луганська область, місто Луганськ, вулиця Щєрбакова, будинок №16 (а.с.33).

11.04.2012 р. між ОСОБА_1, з однієї сторони, і ОСОБА_2, з іншої сторони, було укладено договір дарування житлового будинку посвідчений державним нотаріусом третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3А 11.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі за №1-225, та договір дарування земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3А 11.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі за №1-225 (а.с.25)

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на момент укладення договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки був людиною похилого віку, потребував сторонньої допомоги, по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням його житла в належному стані та потребує в теперішній час.

Після укладення договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки позивач продовжував проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1, однак в вересні 2013 року залишив будинок через значне погіршення відносин з відповідачем і на теперішній час мешкає у знайомих.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що ОСОБА_1 є його сусідом та 05.09.2013 року вона бачила як він виходив з будинку з розбитим обличчям та скаржився на те, що його побили та вигнали з будинку син з невісткою.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 підтвердив факт ухилення відповідача від надання допомоги позивачу, оскільки домовленість була саме в тому, що отримавши у власність житловий будинок та земельну ділянку відповідач мав доглядати батька. ОСОБА_1 в вересні 2013 року почав йому скаржитися, що ОСОБА_2 його ввів в оману і він замість документів про догляд підписав документи на дарування свого будинку та земельної ділянки, бо довіряв сину і не дивився, які документи підписує.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 пояснила суду, що ОСОБА_1 скаржився їй, що син вигнав його з дому, та позивач проживав в неї, оскільки йому нікуди було йти. Раніше вона пропонувала йому укласти з сином договір довічного утримання, але як виявилось він підписав договір дарування.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту даної норми, договір дарування за своєю правовою природою створює певні обов'язки лише для однією сторони - дарувальника і не передбачає виникнення будь яких обов'язків для іншої сторони - обдарованого.

Згідно ч. 2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

З огляду на викладене, суд вважає, що договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки, укладений між позивачем та відповідачем, не відповідав внутрішній волі позивача, як суб'єкта правочину, внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб'єктом правочину його очікуваного юридичного результату та не був спрямований на настання наслідків, яких бажав позивач.

Суд вважає встановленим, що укладаючи договір дарування житлового будинку позивач помилявся відносно дійсних наслідків договору дарування і його суттєвих умов, а саме відносно того, що за даним договором він повністю і без отримання якихось вигод для себе втрачає право власності на житловий будинок та земельну ділянку з дня укладення договору і що у обдарованого не виникає жодних обов'язків перед ним в подальшому, в тому числі і обов'язку по утриманню і догляду за ним.

Тобто позивач, підписуючи договір дарування житлового будинку, через свою неграмотність, похилий вік, стан здоров'я, неправильно розумів суть договору дарування і вклав правочини, які не відповідали його дійсній волі, він керувався обіцянками обдарованого щодо подальшого догляду і утримання.

Позивач мав на меті його довічне утримання з боку відповідача за умови передачі йому житлового будинку та земельної ділянки у його власність, а тому він помилялася щодо обставин, за яких укладався договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки.

Ця помилка має істотне значення, оскільки ОСОБА_1 шляхом укладення договору дарування житлового будинку був позбавлений права власності на спірний житловий будинок, а матеріального утримання, на яке він розраховував, так і не отримав від відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Таким чином, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсними договору дарування житлового будинку за адресою: Луганська область, місто Луганськ, вулиця Щєрбакова, будинок №16 (шістнадцять), посвідчений державним нотаріусом третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 із застосування наслідків його недійсності.

Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачені правові наслідки недійсності правочину, згідно яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть також бути визнання права та визнання правочину недійсним.

До позовних вимог про визнання правочинів недійсними застосовується загальна позовна давність у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд приймає до уваги доводи позивача та представника позивача про те, що позивач пропустив строк позовної давності через свою необізнаність, а також те, що він дізнався про порушення його прав лише тоді, коли відповідач став до нього погано ставитися і позбавив його будь-якої допомоги. У зв'язку з цим суд визнає поважними причини пропуску позовної давності.

Керуючись ст.ст. ст. 16, 203, 215, 216, 229, 235, 236, 717 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 16 по вул. Щєрбакова в м.Луганську, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3А 11.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі за №1-225.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ: Л.М.Осіпенко»;

2) рішення Апеляційного суду Луганської області від 04 червня 2014 року:

«Справа №435/9477/13-ц

Провадження №22ц/782/1308/14

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області у складі:

Головуючого ОСОБА_9

суддів: Кострицького В.В., Стахової Н.В.,

при секретарі: Соловей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луганську апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_10 - представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Луганська від 25 лютого 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, третя особа - державний нотаріус Третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернися з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що зважаючи на самотність, похилий вік, часті хвороби, та перспективу догляду і утримування погодився на пропозицію свого сина - відповідача ОСОБА_2 укласти з ним договір, за яким відповідач забезпечить позивача довічним доглядом та утримуванням з умовою переходу житлового будинку позивача у власність відповідача, в якості винагороди за турботу та піклування. У квітні 2012 року позивач уклав з відповідачем у третій Луганській державній нотаріальній конторі договір, тексту якого не читав, оскільки повністю довіряв сину, вважаючи при цьому, що в договорі передбачені всі права і обов'язки, про які ми домовилися. Примірник договору мною він не отримував.

Після укладення договору позивач продовжував проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1, отримував належний догляд і допомогу від відповідача, а наприкінці серпня 2013 року позивач на прохання відповідача знявся з реєстраційного обліку за адресою спірного будинку, з умовою, що за деякий час його знову буде поставлено на облік за вказаною адресою. Відразу після того як він знявся з реєстраційного обліку за адресою вказаного будинку, відповідач припинив спілкуватися з ним, а 05 вересня 2013 року відповідач побив його та вигнав з будинку.

05 вересня 2013 року позивач звернувся до третьої Луганської державної нотаріальної контори з приводу розірвання укладеного між ним і відповідачем договору та для отримання примірнику договору від 11.04.2012 року. Натомість позивач дізнався, що 11.04.2012 ним був укладений не договір довічного утримання, а договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки, за яким відповідач не має жодних зобов'язань перед позивачем, а також було роз'яснено, що у разі відсутності згоди сторін, розірвання договору можливе лише в судовому порядку згідно з чинним законодавством.

Позивач вважав недійсними договір дарування житлового будинку та договір земельної ділянки та просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3А 11.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі за №1-225. Крім того, позивач подав до суду заяву про поновлення строку позовної давності та визнання причин його пропуску поважними, в якій зазначив, що дізнався і став усвідомлювати, який договір насправді він підписав тільки у зв'язку з погіршенням відносин з відповідачем, що сталося в вересні 2013 р.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 25 лютого 2014 року задоволено позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку №16 по вул.Щербакова в м.Луганську, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3А 11.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі за №1-225.

Відповідач, не погодившись з рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є необґрунтованим, ухвалено судом з порушенням норм матеріального права, просив оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, та переглянувши рішення суду, виходячи з положень ст.. 303 ЦП України в межах доводів апеляції та позовних вимог, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

В ст. 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою Ворошиловградською державною нотаріальною конторою від 20.02.1976 року за р. №2-976: договору купівлі-продажу, посвідченого третьою Луганською державною нотаріальною конторою від 11.02.1966 року за р. №805; договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого третьою Луганською державною нотаріальною конторою від 10.07.1958 року за р.№5108. належав на праві власності житловий будинок з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Луганська область, місто Луганськ, вулиця Щербакова, будинок №16.

11.04.2012 р. між ОСОБА_1, з однієї сторони, і ОСОБА_2, з іншої сторони, було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 11.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі за №1-225. та договір дарування земельної ділянки посвідчений державним нотаріусом третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3А 11.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі за №1-225.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на момент укладення договору дарування житлового будинку та договору дарування земельні ділянки був людиною похилого віку, потребував сторонньої допомоги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням його житла в належному стані та потребує в теперішній час.

Після укладення договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки позивач продовжував проживати у ІНФОРМАЦІЯ_3 однак в вересні 2013 року залишив будинок через значне погіршення відносин з відповідачем і на теперішній час мешкає у знайомих.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору дарування житлового будинку, суд керувався ст.ст. 230. 717 ЦК України та виходив з того, що укладаючи договір дарування житлового будинку позивач через свою неграмотність, похилий вік та стан здоровя неправильно розумів суть укладеного договору дарування і уклав правовий, який не відповідав його дійсній волі, він помилявся відносно наслідків договору дарування та його суттєвих умов, у звязку з чим суд дійшов висновку щодо наявності підстав для визнання укладеного договору дарування будинку недійсним та застосування до нього наслідків його недійсності, також поновлюючи позивачу строк для звернення до суду з позовом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_10О - представника ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення не надав належної правової оцінки всім наявним в справі доказам, не обґрунтував правову позицію та не звернув уваги на докази, надані відповідачем.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судова колегія вважає обґрунтованим доводи апелянта щодо неприйняття судом першої інстанції до уваги відсутності належних та достатніх доказів у відповідності до положень ст.. 60 ЦПК України на підтвердження позивачем свого поганого стану здоров'я, який заважав йому усвідомлювати значення укладеного договору, а сам по собі похилий вік не може бути підставою вважати, що позивач не розумів сенсу укладеного правочину, враховуючи, що він має середню технічну освіту та його значний термін праці на керівній посаді. Що не заперечувалося в судовому засіданні самим позивачем.

Також слід зазначити, що відповідно до наданих сторонами та третьою особою по справі приватним нотаріусом ОСОБА_3, якою було посвідчено оспорюваний договір, матеріалів справи та доказів по суті обставин спору, їх пояснень як в суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 особисто виявляв бажання подарувати своєму синові ОСОБА_2 спірний будинок, з вказаною метою особисто неодноразово звертався до нотаріуса ОСОБА_3 за консультаціями щодо можливості та наслідків укладання саме такої угоди, самостійно звертався до відповідних органів з метою надання йому необхідних документів для укладання саме такого договору, про що свідчать його запити, здійснені власноруч, та в результаті таких дій уклав з відповідачем саме такий договір дарування житлового будинку, який виявляв бажання укласти.

Жодного належеного та допустимого доказу своєї помилки в природі укладеного договору та бажання укласти інший договір, а саме договір довічного утримання, позивачем надано не було. В судовому засіданні при апеляційному перегляді справи ним не названо, які ж саме обовязки відповідача по його утриманню було передбачено укладеним договором, які є обовязковими умовами такого договору, тим більш враховуючи той факт, що відповідач по справі, будучи сином позивача, все своє життя проживав у спірному будинку, а також те, що враховуючи родинні відносини з позивачем, повинен надавати відповідну зазначену останнім в позові допомогу без укладання будь-якого договору, в тому числі і договору довічного утримання.

При цьому пояснення свідків, допитаних в судовому засіданні, на думку колегії суддів не можуть бути належними та допустимими доказами доводів позивача у відповідності до положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України, оскільки інформація щодо укладеного між сторонами договору стала їм відома зі слів самого позивача, та безпосередніми свідками укладання оспорюваного договору вони не були.

Окрім того, судом, всупереч процесуальних норм не було враховано при ухваленні рішення пояснення нотаріуса ОСОБА_3 яка є безпосереднім свідком дій сторін та третьою особою по справі, та яка в письмовому та усному вигляді підтвердила, що позивач ще до укладення договору декілька разів звертався до неї з питаннями щодо укладення спірного договору дарування, отримував інформацію щодо підготування необхідних довідок, отримав від неї необхідні пояснення та чітко усвідомлював сенс та наслідки своїх дій, і його волевиявлення щодо укладання саме такого договору на той час ніяких сумнівів не викликало та не викликає зараз.

Доказів того, що позивач звертався в подальшому до зазначеного нотаріуса з вимогами щодо розяснення йому наслідків укладеного договору, ним не надано.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до матеріалів справи вбачається, що у вересні 2013 року позивач, не зважаючи на свій похилий вік та необхідність у сторонньому догляді за власною ініціативою знявся з реєстрації за адресою спірного будинку, вказавши метою таких дій переїзд до іншого місця проживання, а саме до належного йому на праві власності будинку в Новоазовську Донецької області. Про що свідчить довідка, наявна в матеріалах справи. З пояснень самого позивача вбачається, що на земельній ділянці в Новоазовську знаходиться жилий флігель та недобудований сином - відповідачем по справі інший житловий будинок, фотографії яких було оглянуто в судовому засіданні.

Таким чином, з наведеного вбачається, що позивачем не надано достатній та належних доказів своєї помилки в юридичній природі укладеного спірного договору на час його укладення як того вимагають положення ст..ст. 203. 215 ЦК України, а погіршення відносин з відповідачем в подальшому не можуть бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Також слід зазначити, що позивачем не надано доказів наявності поважних причин пропуску ним строку позовної давності на звернення до суду з вказаними вимогами передбаченого ст.. 728 ЦК України. При цьому судом припущено невідповідність висновків вказаного питання, зазначаючи, що строк позовної давності визначено законодавством у три однак при цьому поновлюючи його на вимогу позивача, хоча спірний договір було укладено між сторонами у квітні 2012 року.

Таким чином підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 колегія суддів не вбачає, усі доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження в ході перегляду справи, рішення суду підлягає скасуванню на підставі положень ст.. 309 ЦПК України, та по справі повинно бути ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за необгрунтованістю.

Також, враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності відмови у задоволенні позову, відповідно до ч.6 ст. 154 ЦПК України, необхідно також вирішити питання щодо скасування арешту будинку № 16 по вул.. Щербакові в м. Луганську, накладеного ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Луганська від 10.09.2013 року.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України судова колегія ,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 - представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Луганська від 25 лютого 2014 року задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Луганська від 25 лютого 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку третя особа - державний нотаріус Третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 відмовити за необгрунтованістю.

Зняти арешт з будинку № 16 по вул.. Щербакові в м.Луганську, накладений ухвалою судді Жовтневого районного суду м.Луганська від 10.09.2013 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом| двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:».

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку в 15-денний строк з дня її складення до Апеляційного суду Луганської області через Троїцький районний суд Луганської області із урахуванням п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року).

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: О.І.Суський