Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 489/3573/16-ц

провадження № 61-20735св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Кузнєцова В. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2017 року у складі судді Тихонової Н. С. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року у складі колегії суддів: Галущенка О. І., Серебрякової Т. В., Лисенка П. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ спільного майна.

Вказувала, що вона з 2005 року по листопад 2013 року проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання сторонами було придбано, окрім нерухомості, автомобіль марки Ford Focus, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, право власності на який зареєстроване за відповідачем. Також сторони в період спільного проживання придбали побутову техніку: кухонний диван, кондиціонер, два телевізори, холодильник та пральну машину. На теперішній час відносини між сторонами припинені, між ними склались неприязні стосунки та вони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна в повному обсязі.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просила суд розділити майно, яке є спільною сумісною власністю та набуте за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнавши за нею право власності на автомобіль марки Ford Focus, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, кондиціонер «LG», телевізор «West», холодильник «Indesit», за відповідачем - право власності на диван кухонний жовтого кольору, телевізор «Philips», пральну машину «Electrolux»; припинити право власності відповідача на 1/2 частки вказаного автомобіля, з виплатою грошової компенсації за нього, а також стягнути з відповідача судові витрати.

У вересні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, відповідно до якого зазначав, що спірний автомобіль було придбано ним за власні кошти, отримані ним від продажу іншого транспортного засобу та запчастин. Також вказував на те, що побутова техніка та диван (за вирахуванням кондиціонера «LG» та телевізора «West») були придбані ним до того, як він почав проживати однією сім'єю з ОСОБА_6

Посилаючись на викладене, ОСОБА_7 просив суд визнати автомобіль марки Ford Focus, 2006 року випуску, колір сірий, кузов № НОМЕР_2, його особистою приватною власністю; стягнути з ОСОБА_6 на свою користь понесені судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2017 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалено розділити майно, яке є спільною сумісною власністю та набуте за час проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Визнано за ОСОБА_6 право власності на автомобіль марки Ford Focus, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Припинено право власності ОСОБА_7 на автомобіль марки Ford Focus, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки Ford Focus, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, в розмірі 92 293,00 грн, шляхом отримання їх з рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, які внесені ОСОБА_6 04 квітня 2017 року. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 витрати зі сплати судового збору в розмірі 750,00 грн, витрати з проведення експертизи - 1 453,32 грн, усього - 2 203,32 грн. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави недоплачену суму судового збору - 172,93 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний автомобіль, який набутий сторонами справи за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, є спільною сумісною власністю і підлягає поділу шляхом визнання за позивачем права власності на вказаний автомобіль, з виплатою грошової компенсації за 1/2 його частини на користь відповідача.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, ОСОБА_7 не довів належними і допустимими доказами, що джерелом набуття спірного автомобіля є виключно його особисті кошти.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2017 року в частині визнання права власності на автомобіль марки Ford Focus, припинення права власності на автомобіль ОСОБА_7, стягнення компенсації вартості 1/2 частки автомобіля, відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 та розподілу судових витрат скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право власності на автомобіль Ford Focus, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, сірого кольору по 1/2 частки за кожним. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 501,50 грн на відшкодування судових витрат. Ухвалено повернути ОСОБА_6 92 293,00 грн з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, внесені нею 04 квітня 2017 року згідно з квитанцією № 0.0.738865476.1

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки сторони не погодили порядок поділу автомобіля, а частки в цьому об'єкті права спільної сумісної власності подружжя є рівними та не можуть бути визнані незначними, згоди на присудження йому грошової компенсації, відповідно до приписів частини четвертої статті 71 СК України відповідач не давав, то необхідно визнати за кожним з подружжя по 1/2 частини у праві власності на автомобіль марки Ford Focus без його реального поділу.

У червні 2017 року ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6 у повному обсязі та задовольнити його зустрічний позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний автомобіль придбано відповідачем за власні кошти, отримані ним від продажу іншого транспортного засобу та запчастин; суди попередніх інстанцій не перевірили, чи надала ОСОБА_6 належні та допустимі докази того, що джерелом набуття спірного автомобіля є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя; суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки всім доводам заявника та не спростував обставин, які були викладені в апеляційній скарзі.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_6 заявником не оскаржується, тому судом касаційної інстанції не переглядається.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 08 листопада 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_7

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2005 року, були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет.

Згідно з договором від 11 січня 2006 року № 8 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Контакт-Жилбуд» та ОСОБА_7 про дольову участь при будівництві житла, сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, загальна вартість якої складала 238 082,25 грн, зі сплатою першого внеску у розмірі 30 % вартості майна.

Вказані обставини підтверджуються рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2013 року та додатковим рішенням цього ж суду від 24 лютого 2014 року в цивільній праві № 2/489/2176/2013, яке набрало законної сили.

29 січня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомир» та ОСОБА_7 укладено договір № F0129/09 купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля марки Ford Focus 1.6 i 5 door Trend met, 2006 року випуску, колір сірий. Вартість авто 99 869,00 грн.

Відповідно до вимог статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а їх частки у спільному майні - рівними, незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором.

Майно, на яке розповсюджується правовий режим особистої приватної власності, встановлений статтею 57 СК України, до складу об'єктів права спільної сумісної власності подружжя не входить та поділу в порядку, визначеному статей 69, 71 СК України, не підлягає.

Згідно з положеннями статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_6 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновками якого у нескасованій частині рішення погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що спірний транспортний засіб не може бути визнано об'єктом права особистої власності одного з подружжя, а тому він є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд правильно виходив із того, що оскільки сторони не погодили порядок поділу спірного автомобіля, а частки в цьому об'єкті права спільної сумісної власності подружжя є рівними та не можуть бути визнані незначними, згоди на присудження йому грошової компенсації, відповідно до приписів частини четвертої статті 71 СК України відповідач не давав, то необхідно визнати за кожним з членів подружжя по 1/2 частини у праві власності на автомобіль марки Ford Focus без його реального поділу.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки всім доводам заявника та не спростував обставин, які були викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, оскільки апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 316 ЦПК України 2004 року.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у нескасованій частині рішення та апеляційного суду по суті вирішення указаного позову та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2017 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик