321/116/14-ц
22.10.2018
Провадження № 6/311/111/2018
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2018 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Пушкарьової С.П.

при секретареві: Четвертак Л.М.,

за участю:

представника заявника ОСОБА_1

боржника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Василівка подання Михайлівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_2, суд, -

В С Т А Н О В И В:

У поданні вказано, що у відділі державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області на виконанні перебуває виконавче провадження № 59/655/8 по виконанню виконавчого документа № 2-2345/2011, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 01.03.2013 року про стягнення боргу в розмірі 170 820,00 грн. з ОСОБА_2 на користь КС «Взаємний кредит». Постановою державного виконавця 23.09.2013 року відкрито виконавче провадження та надано строк на самостійне виконання рішення. Боржник ОСОБА_2 неодноразово викликався до виконавчої служби, попереджувався про відповідальність за невиконання рішення суду, але міри по наданню для вилучення автомобіля не вживає, на вимоги державного виконавця не реагує. Впродовж здійснення виконавчого провадження було встановлено, що боржник ОСОБА_2 у добровільному порядку рішення не виконав і у разі його виїзду за кордон виконання рішення буде неможливим. При виїзді державного виконавця за адресою, зазначеною у виконавчому документі: смт. Михайлівка, вул. Мічуріна, буд. 142, складено акт державного виконавця про те, що боржник станом на 19.11.2013 року перебував на території Російської Федерації на заробітках.

Виїзди за кордон здійснює регулярно. Тому, старший державний виконавець Каба Ю.О. просить тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон до виконання своїх зобовязань гр. ОСОБА_2 і розглянути подання без присутності представника ВДВС.

Ухвалою Михайлівського районного суду від 20.01.2014 року подання було задоволено та тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон.

Постановою апеляційного суду Запорізької обл. від 17.07.2018 р. була скасована ухвала Михайлівського районного суду від 20.01.2014 р. і справу направлено на продовження розгляду.

В судовому засіданні державний виконавець Солоткіна Ю.О. підтримала подання та просила його задовольнити. Суду пояснила, що 23.09.2013 р. державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 3990420 за виконавчим листом № 2-2345 від, виданим

Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя та розпочато примусове виконання. Державний виконавець виїжджав за місцем мешкання ОСОБА_2, та боржник був відсутній за адресою: вул. Мічуріна, 142, смт. Михайлівка, тому його було оголошено у розшук. Повторно було предявлено виконавчий документ до виконання 11.12.2014 р. Надати підтверджуючі матеріали у виконавчої служби вищезазначеного виконавчого провадження не має можливості, у звязку з його вилученням з архіву та подальшим спаленням. При повторному предявленні виконавчого документа до виконання 11.12.2014 року знову виконавче провадження фактично виконано не було, воно зупинялось згідно ухвали про розшук, яка і на сьогоднішній день є чинною та перебуває на виконанні у РВ поліції повідомлення про те, що боржника розшукано не надходило. Крім того, надати підтверджуючі матеріали направлення постанов, викликів, вимог за виконавчими провадженнями сторонам виконавчого провадження також немає можливості, у звязку з тим, що в архіві відділу вони зберігаються 1 (один) рік і вилучаються для знищення шляхом спалення. 19.06.2018 року вкотре відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню вищезазначеного рішення суду, борг не сплачено, кошти на депозитний рахунок відділу не надходили. За солідарними боржниками вони фактом стягнення не володіють, а відмова прикордонників у перетині кордону є ще одним доказом наміру боржника виїхати за кордон.

ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що йому не було відомо про рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 2012 року, яким солідарно з нього ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь кредитної спілки «Взаємний кредит» було стягнуто заборгованість у розмірі 69 200 грн. і судові витрати в розмірі 1620 грн., а всього 70 820 гривень. Дійсно, у серпні 2013 року він виїздив до Росії, де пробув до лютого 2014 року, а потім повернувся та весь час проживає разом з дружиною та дітьми у смт. Михайлівка, вул. Мічуріна, буд. 142. Про те, що відносно нього відкрито виконавче провадження не знав і ніяких листів з цього приводу ні він, ні дружина не отримували. Тільки у серпні 2018 року йому про це стало відомо. До виконавчої служби він зявився сам, має намір оскаржити рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 2012 року, за кордон виїжджати не збирається, тому просить відмовити у задоволенні подання.

Суд, заслухавши думку представника заявника та стягувача, дослідивши матеріали справи у сукупності, вважає, що подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у державного виконавця ВДВС Михайлівського РУЮ Запорізької області знаходилось виконавче провадження № 39904320 з виконання виконавчого листа № 2-2345/2011, виданого 01.03.2013 р. Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь КС «Взаємний кредит» заборгованості у розмірі 170 820,00 грн. Державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 10 листопада 2013 року актом державного виконавця відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-2345/2011 встановлено, що боржник перебуває в Російській Федерації; майно, на яке можливо звернути стягнення, не виявлено.

Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який гарантує деякі права та свободи, не передбачені у конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної чи

громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Ці права не можуть бути обєктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними цим пактом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме: до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно повязані з фізичною особою. Остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена.

Відповідно до ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно положень ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України (в чинній редакції), тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення; суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду), державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

Аналогічна норма міститься у п. 19 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» чинної редакції.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України та вїзд в Україну громадян України» (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобовязань.

Аналогічна норма міститься у п. 5 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України та в»їзд в Україну громадян України» чинної редакції.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов саме ухилення боржника від виконання зобов»язань, покладених на нього за рішенням суду. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов»язань повинен вже відбутися та бути об»єктивно наявним і вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов»язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов»язку у виконавчому провадженні, коли

виконати цей обов»язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об»активні обставини (непереборної сили, події, тощо).

Отже, сама по собі наявність в особи невиконаних зобов»язань, покладених на неї судових рішенням, не є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України в редакції, чинній на час постановлення ухвали суду, таке подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов»язання.

Як пояснила у судовому засіданні державний виконавець Солоткіна Ю.О. надати підтверджуючі матеріали направлення постанов, викликів, вимог за виконавчими провадженнями (2013 р., 2014 р.) також не має можливості, у зв»язку з тим, що в архіві відділу вони зберігаються 1 (один) рік і вилучаються для знищення шляхом спалення, тому суд не має можливості дослідити наявність доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов»язань, покладених на нього рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов»язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження про повернення виконавчого документа стягувану відповідно до ст. 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» чинної редакції.

У матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_2 копії постанови про відкриття виконавчого провадження.

У поданні зазначено, боржник не виконує вимоги державного виконавця, проте взагалі не зазначено, які саме вимоги висувались, так як вони були доведені до відома боржника. Жодних відомостей про те, що ОСОБА_2 отримував вимоги державного виконавця та не виконував їх, тобто ухилявся від явки до відділу державної виконавчої служби, від надання відомостей, які мають значення для примусового стягнення, або іншим чином ухилявся від виконання обов»язків за рішенням суду надано не було предметом дослідження.

З матеріалів, долучених до подання, не вбачається підстав для обмеження у праві виїзду ОСОБА_2 за межі України.

Таким, чином, судом не встановлено фактів, що ставлять під загрозу питання примусового виконання судового рішення та потребують тимчасового обмеження права виїзду боржника за межі України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 441 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання старшого державного виконавця Михайлівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_5 щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, мешкає за адресою: Запорізька область, смт. Михайлівка,

вул. Мічуріна, буд. 142 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п»ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п»ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя С.П. Пушкарьова