Справа № 645/1848/18
Провадження № 2/645/1387/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2018 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Шарка О.П

секретаря судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Харківська міська рада, про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Харківська міська рада, в якому просить суд визнати за ним право власності на гараж літ.З та сарай літ.И. розташовані у домоволодінні по вул.Міжнародній, 20 у м.Харкові, на підставах передбачених ч.5 ст.357, ст. 392 ЦПК України.

В обґрунтування позову зазначив, що він, інвалід другої групи безстроково є власником 26/200 частини домоволодіння по вул.Міжнародній, 20 у м.Харкові на підставі договору дарування посвідченого 09.08.1980 р. Дванадцятою ХДНК, р. № 1- 1821, також йому належить 238/400 частин домоволодіння згідно рішення Фрунзенського районного су м.Харкова від 11.03. 2015 р. Також на підставі цього рішення суду отримали права власності всі інші співвласники домоволодіння. В 1980 - 1981 роках для зберігання свого транспортного засобу - мотоцикла ЯВА-350, отримавши усну згоду всіх співвласників домоволодіння, за свій кошт, особисто побудував споруду зазначену у техпаспорті як гараж літ.З та сарай літ.И. У 1982 році він звернувся з заявою до Фрунзенського районної ОСОБА_6 народних депутатів для узаконення самовільно збудованого гаражу та сараю. Сплатив штраф, отримав Рішення від 05.10.1982 р. № 454/4, яким ці будівлі йому узаконили та зобовязали зареєструвати ці споруди в БТІ, що ним було виконано. Протягом 36 років він особисто користувався збудованим гаражем літ.З та сараєм літ.И для зберігання мотоцикла згодом автомобіля який він придбав. Інші співвласники домоволодіння гаражем та сараєм не користувались та не оскаржували його право особисто володіти користуватись збудованими ним гаражем та сараєм, про що свідчить укладений між співвласниками будинковолодіння у червні 1990 року договір про порядок користування спільним будинком надвірними будівлями. В цьому договорі співвласники погодились з тим, що саме в його особисте користування передають збудовані ним гараж літ.З та сарі літ.И. Цього порядку користування домоволодінням дотримувалися всі співвласники, він ніким ніколи не оскаржувався. В рішенні Фрунзенського районного суду м.Харкова від 11.03.2015 р. встановлено, що цей договір не був зареєстрований у виконавчому комітеті ОСОБА_6 народних депутатів, однак, власники за життя договору дотримувались, і не оскаржували договір тому, на думку позивача, в договорі письмово викладена воля тогочасних співвласник, будинковолодіння. В даний час в провадженні суду знаходиться справа про розподіл домоволодіння по вул.Міжнародній, 20 у м.Харкові в натурі. В судовому засіданні співвласники ОСОБА_4 та ОСОБА_3 висловили претензію на збудовані гараж та сарай, на їх думку, вони вважають, що мають право на ці споруди при розподілі домоволодіння в натурі. Заявляють, що мають на це право бо їхні спадкодавці також, начебто, приймали участь у будівництві гаражу літ.З та сараю літ.И., однак, позивач стверджує, що такі заяви неправдиві, оскільки їх батьки транспортних засобів не мали, тому гараж їм не був потрібен. З яких мотивів їх спадкодавці мали вкладати кошти та брати участь у будівництві гаражу літ.З та сараю літ.И. ОСОБА_4 та ОСОБА_3В не пояснюють. Доказом того, що за свій кошт, особисто, він збудував гараж та сарай є копії платіжних документів на придбання матеріалів, чеки, ордера, які датовані 1980 -1981 роками, саме за період, коли були збудовані спірний гараж та сарай.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні підтримали у повному обсязі, надали суду пояснення, аналогічні викладеним вище.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 представник відповідачів ОСОБА_7 позовні вимоги не визнали, надали суду заперечення на позовну заяву в яких зазначили, що позивачу ніколи не виділялися земля для будівництва гаража та сараю, все було побудовано на земельній ділянці, що є невідємною частиною даного домоволодіння . Крім цього, ОСОБА_8, будучи відповідачем у справі, яка розглядається суддею Бабкової Т.В. заявив зустрічний позов, у якому просив суд виділити йому приміщення, якими він користується на даний час, і йому нічого не заважає звернутися до суду з вимогами визнати за ним право власності на сарай і гараж. У 1980 році , їх батьки так само брали участь в у придбанні матеріалів на будівництво гаража й сараю, про які говорить позивач ОСОБА_2, тому що , для зберігання одного мотоцикла ця була величезна площа, і всі співвласники планували користуватися й гаражем і сараєм. Так само вони проти визнання належними доказами квитанцій, які надані суду позивачем, тому що вони не мають індивідуальних ознак ні прізвища « КАЗЮТА» , ні адреси куди були доставлені дані матеріалу. Одного лише знаходження на руках у ОСОБА_2 даних квитанцій не може бути доказом про їхнє придбання саме ним і доставки по даній адресі для будівництва гаражу та сараю. Також вони вважають не належні доводи позивача й у тій частині, що вони нібито претендуємо на гараж і сарай при розділі будинку, оскільки як позивачі у справі про розділ будинку в натурі й визначення порядку користування земельною ділянкою, хочуть, щоб будови, що входять до складу даного домоволодіння ( гараж літ. З , сарай літ И, і т.д.), і знаходяться на земельній ділянці, виділеній в 1955 році для будівництва саме цього домоволодіння, ввійшли в розподіл даного будинку, були оцінені експертом по ринковій вартості, тому що це кардинально впливає на перерозподіл часток; і на суму виплати компенсації, тому чи іншому співвласникові у випадку відступу від ідеальних часток. Окрім того, ОСОБА_2 сам у своєму позові вказує, що гараж і сарай їм були вибудувані самовільно. Саме по собі звернення із заявою про узаконення , не спричиняє автоматичне визнання права власності. Також ще у 1997 році при спадкуванні їх мамою - ОСОБА_9, частки ОСОБА_10Я.(34/200), гараж і сарай які зазначає у своєму позові ОСОБА_2, увійшли у перелік загальних будов . Дані будови були внесені в право установчий документ, що підтверджує невід'ємність даних будов від даного домоволодіння.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь і належним чином, надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує проти визнання за позивачем право власності на спірні гаража та сарай. Пояснивши, що 09.08.1980 р. вона та її сестра ОСОБА_11 подарували належні їм 26/200 частини домоволодіння м. Харків, вул. Міжнародна, 20 ОСОБА_2 який незабаром вселився з сімєю в будинок. Вона тоді проживала в іншому місці, але в будинку бувала часто, оскільки навідувала батьків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, племінника, свою старшу дочку ОСОБА_14, яка в той час проживала з чоловіком у флігелі. Вселившись у домоволодіння племінник взявся приводити будинок до ладу. Тоді ж для зберігання свого мотоцикла ОСОБА_2ї. зі згоди ОСОБА_12 та ОСОБА_13 почав будувати споруду зазначену як гараж літ.З та сарай літ.И. Вона не бачила, щоб ОСОБА_15 або співвласниця ОСОБА_16 якось цьому будівництву заважали або заперечували. Дійсно її племінник ОСОБА_2 власноруч збудував гараж літ.З та сарай літ.И., за свій кошт придбавав й завозив будівельні матеріали. Засвідчує, що ОСОБА_15, співвласниця ОСОБА_16Я та інші співмешканці будинку участі у будівництві споруди зазначеної як гараж літ.З та сарай літ.И не приймали і вона не чула, щоб хтось з них надавав ОСОБА_2 С І. кошти на це будівництво. Підтвердила, що весь цей час ОСОБА_2ї. одноосібно користується гаражом літ 3 та сараєм літ.И для зберігання транспортних засобів.

У судове засідання представник третьої особи Харківської міської ради не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_17, який є сусідом позивача ОСОБА_2 пояснив суду, що саме позивач самостійно здійснював будівництво сараю та гаражу, які знаходяться лише в його користуванні.

Суд, вислухавши пояснення осіб, свідки, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

У ході судового розгляду встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого Державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_18 належить 26/200 частини домоволодіння по вул. Міжнародній, 20, у м.Харкові.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 11 березня 2015 року (справа 645/4324/13-ц, провадження 2/645/14/15) первісний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора; ОСОБА_2 про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом та за заповітом - задоволено частково. Визнано право власності за ОСОБА_3 після смерті її батька ОСОБА_15 та після смерті її матері ОСОБА_9, всього на 857/2400 домоволодіння по вул. Міжнародній, 20 в м. Харкові. Визнано право власності за ОСОБА_4 після смерті її батька ОСОБА_15, та після смерті її матері ОСОБА_9, всього на 857/2400 домоволодіння по вул. Міжнародній, 20 в м. Харкові. В решті позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_2 про визнання права на обов'язкову частку у спадщині задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_12, на 136/2400 домоволодіння по вул. Міжнародній, 20 в м. Харкові.В решті позову відмовлено. Позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_12, на 238/2400 домоволодіння по вул. Міжнародній, 20 в м. Харкові. В решті позову відмовлено.

На території зазначеного домоволодіння по вул. Міжнародній, 20 в м. Харкові,самовільно, без реєстрації документів дозвільного характеру побудувано у 1981 році побудовано гараж та сарай, які в технічному паспорті, виготовленому 10 березня 2016 року, визначені літерами «З» та «И» відповідно.

Положеннями ст. 41 Конституції України, положення якої є нормами прямої дії, та ст.321 ЦК України зазначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Крім того, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі цього будівництва (створення майна).

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 рот № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або істотним порушенням будівельних норм і правил.

Згідно із п. 8 Розділу V «Прикінцеві положення» ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011№3038-VI, який набрав чинності 12.06.2011р., дозволи на виконання будівельних робіт, отримані до набрання чинності цим Законом, є чинними до завершення будівництва обєкта.

Дозволи на виконання підготовчих робіт, отримані до набрання чинності цим Законом, є чинними до завершення їх виконання або до реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт чи отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих положень Закону орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені обєкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію:

збудовані у період з 05.08.1992р. до 09.04.2015р. індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів;

збудовані до 12.03.2011р. будівлі і споруди сільськогосподарського призначення.

Порядок прийняття в експлуатацію таких обєктів і проведення технічного обстеження визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. При цьому технічне обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів включно, господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 100 квадратних метрів включно проводиться в ході їх технічної інвентаризації з відповідною відміткою в технічному паспорті.

Таким чином, Перехідними положеннями Закону дозволялося прийняття в експлуатацію обєктів, де дозволи на виконання будівельних робіт отримані до набрання ним чинності цим Законом. Ці дозволи були чинними до завершення будівництва обєкта.

За правилами ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після: подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо обєктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), та щодо обєктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком обєктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 39 Закону прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012р. за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст.3 ЦПК України). У зв'язку з цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватись за наявності даних про те, що порушене питання було предметом компетентного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

З наданих позивачем документів не вбачається, що позивач вжив заходи щодо оформлення права власності на нерухоме майно в позасудовому порядку.

Також позивачем не надано до суду жодних доказів того, що спірне нерухоме майно було в установленому законом порядку введено в експлуатацію, що в свою чергу свідчить про відсутність правових підстав вважати вказане нерухоме майно створеним та визнавати право власності на нього до ведення його в експлуатацію.

Оскільки вимоги ч. 2 ст. 331, ст. ст. 275, 276 ЦК України дотримано не було, визнання права власності на спірні об'єкти нерухомості є неможливим.

Окрім того, як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 17.12. 1997 року Державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, при спадкуванні ОСОБА_9, частки ОСОБА_10Я.(34/200), спірний гараж літ. З та сарай літ. И, розташовані на території домоволодіння по вул. Міжнародній, 20, у м.Харкові, увійшли у перелік загальних будов.

Стаття 12 ЦПК передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем своїх вимог, а отже відсутність підстав для їх задоволення.

На підставі вище вищевикладеного, керуючись ст.ст.331, 376,331,328ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, п.9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.), суд ,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Харківська міська рада, про визнання права власності відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Головуючий-суддя: