Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 523/3146/16-ц

провадження № 61-10887св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Адміністрація морський портів України»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - професійна спілка працівників Морської пошуково-рятувальної служби,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, у складі судді Бабкова В. П. від 23 травня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Черевка П. М., Суворова В. О., Сватаненка В. І., від 20 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до державного підприємства «Адміністрація морський портів України» (далі - ДП «Адміністрація морський портів України»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - професійна спілка працівників Морської пошуково-рятувальної служби, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що вона працювала на посаді юрисконсульта 1 категорії відділу юридичної роботи та міжнародно-правових відносин філії «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України». 08 лютого 2016 року її було звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КпЗП України у зв'язку із скороченням штату. ОСОБА_4 вважає своє звільнення незаконним. У подальшому, з 05 травня 2016 року ОСОБА_4 знову була прийнята на роботу у відповідача на посаду завідувача сектору претензійно-позовної роботи юридичної служби.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 у частині поновлення на роботі залишено без розгляду.

Посилаючись на викладені обставини ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 травня 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 Стягнуто із ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_4 26 356, 80 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за період з 09 лютого 2016 року по 04 травня 2016 року включно. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що роботодавцем було порушено порядок звільнення позивача (стаття 43 КЗпП України), яка є членом профспілкового комітету підприємства, а відповідно до положень статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення з ініціативи роботодавця працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, не допускається протягом року після закінчення терміну, на який вони обирались. Таким чином, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки роботодавцем було порушено вимоги статті 43 КЗпП України щодо погодження з профспілковим комітетом вивільнення працівників та статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

У серпні 2016 року ДП «Адміністрація морських портів України» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, не врахували, що рішення органу первинної профспілкової організації про відмову у наданні згоди на звільнення позивача є необґрунтованим, не встановили факту порушення роботодавцем норм трудового законодавства при звільненні позивача та невірно розрахували розмір середнього заробітку. Крім того судами попередніх інстанцій не враховано, що позивача було прийнято не на попереднє місце роботи, а до казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба».

03 жовтня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах.

ОСОБА_4 працювала на посаді юрисконсульта 1 категорії відділу юридичної роботи та міжнародно-правових відносин філії «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України».

Встановлено, що ОСОБА_4 є членом профспілкового комітету підприємства.

Наказом начальника філії «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України» № 51-к від 08 лютого 2016 року ОСОБА_4 було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у в'язку із скороченням штату працівників.

Із матеріалів справи вбачається, що професійна спілка працівників Морської пошуково-рятувальної служби не надала згоду на звільнення позивача (а.с. 60).

Також із матеріалів справи вбачається, що постановою судді Приморського районного суду м. Одеси від 12 квітня 216 року (справа № 522/6217/16, провадження № 3/522/2176/16) начальника філії «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України» притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення вимог законодавства про працю та про охорону праці (частина перша статті 41 КУпАП), зокрема за звільнення у зв'язку зі скороченням штату працівників без попередньої згоди профспілкової організації (ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та інші) (а.с. 140).

Разом з тим, 05 травня 2016 року ОСОБА_4 була прийнята на роботу на посаду завідувача сектору претензійно-позовної роботи юридичної служби казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба».

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За правилами частин третьої, четвертої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок). Звільнення з ініціативи роботодавця працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення терміну, на який він обирався, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законодавством передбачена можливість звільнення з роботи чи зі служби. Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, за винятком випадків, коли це обумовлено станом здоров'я.

Частиною першою статті 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Отже, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що роботодавцем під час звільнення позивача порушено положення статті 43 КЗпП України та частин третьої, четвертої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» щодо погодження з профспілковим комітетом вивільнення працівника, який до того ж є членом профспілкового комітету підприємства, у зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими.

Відмова професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби (лист від 29 січня 2016 року № 05/2018) містить обґрунтування та мотиви, на підставі яких профспілка не дала ДП «Адміністрація морських портів України» та філії «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України» згоди на звільнення працівників (а.с. 60-61).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до положень статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно вирішив питання про розрахунок середнього заробітку, що підлягає до стягнення. Розрахунок здійснено судом на підставі довідки, наданої роботодавцем (довідка видана філією «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України» про середній заробіток ОСОБА_4 від 12 травня 2016 року № 25/16-15, а.с. 142).

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_4 позовних вимог.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 травня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта