Ухвала

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 161/4390/18

провадження № 61-40656 ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2018 року у складі судді Філюк Т. М. та постанову Апеляційного суду Волинської області від 21 червня 2018 року у складі колегії суддів Здрилюк О. І., Карпук А. К., Бовчалюк З. А. у справі за скаргою ОСОБА_4 на дії та постанову заступника начальника Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області КапетюкаВолодимира Олеговича,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаною скаргою, посилаючись на таке.

Постановою державного виконавця від 06 березня 2018 року передано стягувачу у рахунок погашення її боргу належне їй майно - житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Вважає дії державного виконавця неправомірними, оскільки у порушення вимог частини шостої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» питання про передачу майна стягувачу в рахунок боргу виконавцем вирішено після його нереалізації на других, а не на третіх електронних торгах.

Ураховуючи викладене, уточнивши скаргу, просила визнати незаконними дії заступника начальника Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Копетюка В. О. щодо передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу, скасувати постанову державного виконавця та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 06 березня 2018 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 21 червня 2018 року, у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що дії державного виконавця щодо реалізації нерухомого майна є законними, оскільки заявником не надано належних доказів, що під час прийняття постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець діяв із порушенням вимог закону та не в межах наданих йому повноважень.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким скаргу задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні скарги, оскільки державним виконавцем в порушення вимог частини шостої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» після других електронних торгів прийнято рішення про передачу стягувачу належного їй майна.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Порядок реалізації арештованого майна передбачений статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Статтею 49 Закону України «Про іпотеку» визначене право іпотекодержателя придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, як після перших, так і після других, і після третіх торгів, які визнані такими, що не відбулися.

Встановлено, що ОСОБА_4 є боржником у виконавчому провадженні № 47037472 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, передано на реалізацію шляхом проведення електронних торгів.

Установивши, що дії державного виконавця щодо реалізації арештованого майна були вчинені відповідно до вимог закону, перші та другі торги не відбулися у зв'язку з відсутністю допущених учасників торгів, з урахуванням вимог статті 49 Закону України «Про іпотеку», за згодою стягувача державним виконавцем правомірно передано останньому у рахунок погашення боргу спірне майно, тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для визнання незаконними дій державного виконавця щодо передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 та скасування постанови та акту державного виконавця.

Доводи касаційної скарги про те, що державний виконавець мав право передавати майно стягувачу лише після нереалізації майна на третіх торгах є необґрунтованими, оскільки вимоги частини шостої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» стосуються майна, яке не є предметом іпотеки, однак у цій справі в рахунок погашення боргу передано майно, що є предметом іпотеки.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наслідки розгляду такої скарги не мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, тому є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження за даною касаційною скаргою.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 21червня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_4 на дії та постанову заступника начальника Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Капетюка ВолодимираОлеговича.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта