Постанова

Іменем України

01 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 761/42169/16-ц

провадження № 61-33064св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року у складі судді Юзькової О. Л. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому, посилаючись на норми статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», просив стягнути з акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» пеню у розмірі 11 265 360,00 грн за неповернення коштів.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 10 лютого 2014 року між ним та АТ «КБ «ПриватБанк» був укладений договір депозитного вкладу № SАМONWFD4000, за умовами якого він вніс на депозит 40 000,00 дол. США строком на 366 днів із терміном повернення до 10 травня 2014 року та сплатою 8 % річних.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2015 року, з АТ «КБ «Приватбанк» на його користь стягнуто заборгованість за договором у розмірі 40 015 дол. США, що станом на 26 березня 2015 року еквівалентно 942 753,40 грн.

Посилаючись на те, що судове рішення до цього часу не виконано, кошти грошові йому не повернуто, просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 пеню у розмірі 11 265 360,00 грн.

Стягнуто з АТ «КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір 6 890,00 грн.

Стягнуто з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 витрати, пов'язані з залученням перекладача у розмірі 270,00 грн.

Установивши, що зобов'язання за депозитним договором відповідачем не виконані, позивач за цим договором є споживачем послуг, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення пені, передбаченої статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за рік, який передував зверненню до суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду від 06 червня 2017 року заяву АТ «КБ «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року змінено, зменшено розмір пені, яка підлягає стягненню з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4, до 1 040 167,00 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Оскільки розмір пені, яку просив стягнути позивач, значно перевищує розмір основної заборгованості, апеляційний суд застосував положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшив її.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, АТ «КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема, частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», частини третьої статті 551 ЦК України, та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про наявність підстав для стягнення пені за невиконання грошового зобов'язання за договором депозиту.

Суди не звернули увагу на те, що укладений між сторонами договір належить до грошових зобов'язань і на нього поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання, а не зазначена у пункті 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідальність.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 761/42169/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 10 лютого 2014 року між АТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 був укладений договір депозитного вкладу, за умовами якого останній передав АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі у розмірі 40 000,00 доларів США строком на 366 днів до 10 травня 2014 року під 8 % річних.

За результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_4 до АТ «КБ «ПриватБанк» про повернення грошових коштів рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2015 року, стягнуто з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 40 015,00 дол. США, що станом на 26 березня 2015 року еквівалентно 942 753, 40 грн.

Зазначене судове рішення до теперішнього часу не виконано, грошові кошти не повернуто.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що за договором депозиту він є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

У постанові від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16 Верховний Суд України зробив висновок, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого фактично погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про те, що, не повертаючи грошові кошти за вимогою ОСОБА_4, банк не виконав належним чином покладених на нього зобов'язань та позбавив вкладника права користуватись належним їй майном.

Встановивши, що розмір пені, нарахований на підставі частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», перевищує розмір основної заборгованості, апеляційний суд правильно змінив рішення суду першої інстанції в цій частині та обґрунтовано зменшив розмір пені до 40 000,00 дол. США, що еквівалентно 1 040 167,00 грн.

Аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат