Номер провадження 2/754/5640/18
Справа №754/9683/18
РІШЕННЯ

іменем України

25 вересня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Саламон О.Б.

за участю

секретаря судового засідання Солодухіної Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання особистою приватною власністю АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.11.2008 р. по 01.12.2017 р. В 2010 році нею було придбано спірну квартиру за особисті кошти, отримані за договором позики, зобов'язання за яким виконуються нею. Враховуючи вказане, просить суд визнати вказану квартиру її особистою приватною власністю.

Ухвалою судді від 30.07.2018 р. справу прийнято до свого провадження, постановлено здійснювати розгляд справи по суті в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

В судове засідання від позивача та її представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Від відповідача в судове засідання надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та про визнання позову. Визнає, що АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_1

Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду справи, суд розглядає її без участі сторін по справі.

Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились,відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, в порядку ч. 3 ст. 200 та ст. 206 ЦПК України, суд прийшов до висновку про ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони з 22.11.2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва 01.12.2017 р.

Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

22.11.2010 р. позивачем придбано АДРЕСА_3, що підтверджується договором купівлі-продажу.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерел і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню

Відповідно до ч.3 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як встановлено рішенням Кам»янсько-Дніпровського районного суду м. Києва від 17.05.2018 р., яке не оскаржувалось та набрало законної сили, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в 2010 р. було укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_1 отримала в борг грошові кошти в розмірі 80 000 дол. США.

Вбачається, що вказаним рішенням з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 80 000 дол. США.

Встановлено та не спростовувалось відповідачем по справі, що за вказані грошові кошти ОСОБА_1 в 2010 році було придбано спірну квартиру, та саме остання зобов'язана виконувати зобов'язання за договором позики з повернення грошових коштів, за які було придбано майно.

Крім вказаного, відповідачем в порядку ст. 206 ЦПК України подано до суду заяву про визнання позову.

У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи та інтереси інших осіб, у зв'язку з чим приймає вказане визнання та приходить до висновку про задоволення вимог позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 5-7, 10-12, 76-83, 189, 200, 206, 211, 258, 259 ЦПК України, ст. 321, 392 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на АДРЕСА_3.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. В разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили, якщо його не скасовано, після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Позивач ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_4.

Відповідач ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_5.

Повний текст рішення суду складено 25.09.2018 року.

Суддя