Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 761/30193/16-ц

провадження № 61-14400св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервісна компанія «Простір»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року у складі судді Осаулова А. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісна компанія «Простір» (далі - ТОВ «Сервісна компанія «Простір») про визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що між сторонами 01 лютого 2012 року укладений договір про надання послуг із утримання будинку та прибудинкових територій

№ 605/46/оф. Проте відповідач на момент укладення договору не був балансоутримувачем багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 у

м. Києві, статут відповідача не передбачає можливості надання послуг із утримання будинків і споруд, відповідач не має права бути учасником договірних правовідносин із надання послуг із утримання будинків і споруд та прибудинкових територій із кінцевим споживачами у будинку, а при укладанні оспорюваного правочину відповідач знав, але про вказану обставину позивача не повідомив. Отже, відповідач ввів позивача в оману щодо належних йому прав. У зв'язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір про надання послуг із утримання будинку та прибудинкових територій № 605/46/оф, укладений між сторонами 01 лютого 2012 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не доведено факту обману зі сторони відповідача при укладанні з нею договору про надання послуг із утримання будинку та прибудинкової території, а отже, цей договір не може бути визнаний недійсним із підстав зазначених нею.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач посилався на обман як на підставу позову і мав довести наявність умислу зі сторони відповідача, істотність значення обставин щодо яких введено в оману, і сам факт обману. Якщо доведено все, крім умислу, вважається, що мала місце помилка. Предметом позову є визнання договору недійсним. Отже, у разі недоведеності тільки умислу суд, уточнивши підстави позову, повинен був застосувати відповідну норму закону, зокрема статтю 229 ЦК України та задовольнити позов, оскільки предмет позову у цьому випадку не змінюється, а тому заява про зміну предмета позову не потрібна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_4

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 01 лютого 2012 року між сторонами укладений договір про надання послуг із утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Відповідно до пунктами 1, 2 цього договору, предметом є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинку АДРЕСА_1 у м. Києві та прибудинкової території, а споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором. Виконавець надає послуги відповідно до встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг.

Статутом ТОВ «Сервісна компанія «Простір», протоколом від 15 березня 2008 року

№ 2, затвердженим Загальними зборами учасників, визначено, що основною метою та предметом діяльності товариства є забезпечення мешканців будинків комунальними та іншими послугами, контроль за дотриманням та виконанням власниками квартир, житлових та нежитлових приміщень будинків вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинкових територій.

Згідно з розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 14 квітня 2005 року № 668 «Про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом житлових будинків АДРЕСА_1» прийняття на баланс та експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 покладено на Дочірнє підприємство «Простір» (далі - ДП «Простір») (ТОВ «Сервісна компанія «Простір»).

На виконання цього розпорядження 05 вересня 2005 року між Українським державним інститутом по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» та ДП «Простір» передано об'єкт та складено акт приймання-передачі житлового комплексу по АДРЕСА_1 із балансу на баланс, АВІЗО від 05 вересня 2005 року за № 2 про передачу балансової вартості житлового будинку по АДРЕСА_1 у Шевченківському районі м. Києва, з визначенням інвентарної вартості об'єкта, що підтверджується також листом Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 15 лютого 2017 року № 109/02/31-1206.

Вказані розпорядження районної державної адміністрації та акт приймання-передачі не визнані в установленому законом порядку недійсними.

Відповідно до частини першої статті 19, пункту 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах і виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до частин першої-п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з статтями 229-233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтями 10, 57, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, обґрунтовано виходив із недоведеності вчинення позивачем оспорюваного правочину від 01 лютого 2012 року під впливом обману.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач посилався на обман як на підставу позову і мав довести наявність умислу зі сторони відповідача, тому, у разі недоведеності тільки умислу суд, уточнивши підстави позову, повинен був застосувати відповідну норму закону, зокрема статтю 229 ЦК України та задовольнити позов, оскільки предмет позову у цьому випадку не змінюється, а тому заява про зміну предмету позову не потрібна, не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до вимог цивільного процесу - диспозитивності та змагальності - предмет та підставу позову визначає сам позивач.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Оскаржувані рішення судів першої і апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик