печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2018 року Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді: Матійчук Г.О.,

секретаря: Березовській К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовомОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача, визнання дій нечесною підприємницькою практикою та визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача, визнання дій нечесною підприємницькою практикою та визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що 27.08.2007 року між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/5644/74/11788, згідно положень якого, (пунктів 1.1) Банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновленої кредитної лінії з лімітом 63 945,00 доларів США, строком повернення 27.08.2027 року, за користування якими встановлено процентну ставку у розмірі 13 % річних.

Позивач вказував, що відповідно до п. 1.2 вказаного Кредитного договору кредитні кошти було надано позичальнику на споживчі цілі, тобто, з огляду на положення ЗУ «Про захист прав споживачів», між сторонами було укладено договір споживчого кредиту.

Позивач, посилаючись на те, що 10.02.2015 року між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено додаткову угоду №014/5644/74/11788/81-1-0-00/12746 до кредитного договору № 014/5644/74/11788 від 27.08.2007 року, вважає, що вказана додаткова угода була укладена у порушення абз.3, ч.1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме надано споживчий кредит у іноземній валюті на території України.

Зважаючи на викладене, позивач просив визнати дії банку нечесною підприємницькою практикою, а також визнати кредитний договір №014/5644/74/11788 від 27.08.2007 року зі змінами від 10.02.2015 року, згідно додаткової угоди №014/5644/74/11788/81-1-0-00/12746, недійсним з моменту укладання додаткової угоди.

Відповідно до розпорядження №361 від 29.05.2018 року, у зв'язку із закінченням повноважень судді Москаленко К.О. в межах п'ятирічного строку, вказану справу передано на повторний автоматичний розподіл справ, згідно ст.14 ЦПК України, та визначенно суддю Матійчук Г.О.

05.06.2018 року відкрито провадження у справі та з урахуванням ст. 19 ЦПК України суд вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження.

Відповідач у встановлений судом строк не подав відзиву на позов, у зв'язку з чим суд вирішив розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, судом встановлено, що 27.08.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/5644/74/11788, згідно положень якого, (пунктів 1.1) Банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновленої кредитної лінії з лімітом 63 945 доларів США, строком повернення 27.08.2027 року, за користування якими, встановлено процентну ставку у розмірі 13 % річних (а.с 7 - 8).

10.02.2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено додаткову угоду №014/5644/74/11788/81-1-0-00/12746 до кредитного договору № 014/5644/74/11788 від 27.08.2007 року ( а.с 9 - 12).

Встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», отримавши від банку всю передбачену законодавством інформацію перед укладенням договору, що відповідає статтям 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтям 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. В той же час, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно з приписами статті 192 ЦК України законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і порядку, встановленому законом.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кредитні кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії.

Стаття 2 вищезазначеного Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до приписів цієї статті, кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань, а спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які забороняють банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентувати умови кредитування в іноземній валюті.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», стаття 1 якого відносить надання кредитів в іноземній валюті до валютних операцій.

Відповідно до приписів ст. 5 вказаного Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

При цьому, генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Пункт «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

В той же час, на сьогодні законодавством не встановлені терміни та суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на підсилюючий характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, що отримана у встановленому порядку.

Відповідно до п. 1.5 Положення «Про порядок видачі, Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» (затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004 р. № 483 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 р. за № 1429/100028), використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк, якому у встановленому порядку видано ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

Крім того, статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. У зв'язку з цим НБУ неодноразово роз'яснювалось питання, щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті (Лист НБУ від 07.12.2009 року № 13-210/7871-22612).

Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодної з сторін договору.

Відповідно до п.12.4 Кредитного договору та додаткової угоди до Кредитного договору ( «Умови цієї Додаткової угоди зрозумілі Позичальнику, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими» ) свідчить про те, що всі умови спірних правочинів позивачу були цілком зрозумілі і він вважав їх справедливими по відношенню до себе.

Згідно із ч. 1 ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Частиною 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» визначено, що валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Позивач, підписавши спірний кредитний договір та додаткову угоду до нього засвідчив те, що всі умови договору йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до себе в момент підписання.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що вказані вище правочини є несправедливим до позивача, оскільки при підписанні договору та додаткової угоди позивач мав реальну можливість ознайомитись з його умовами і за умови непогодження з його положеннями - відмовитися від укладання такого договору.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Оспорюваний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Підписанням оспорюваного кредитного договору без буд-яких застережень позивач підтвердив, що обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову повністю, оскільки при підписанні вказаного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що посилається у своїй позовній заяві позивач.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 215, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», 10, 11, 19, 77, 209, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача, визнання дій нечесною підприємницькою практикою та визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.О. Матійчук