Справа № 496/4464/17
Провадження № 2/496/108/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Буран В.М.,

при секретарі Дигуляр А.С.,

представник позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних нарахувань, 3% відсотків річних на загальну суму 166 012,74 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, який згодом уточнив, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15 листопада 2013 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку написану ним власноручно, згідно якої він отримав від позивача 73134 гривень у борг із зазначенням терміну повернення коштів до 15 листопада 2015 року. Після 15 листопада 2013 року, позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути кошти та відповідач пояснив тим, що на цей час він не має змоги повернути кошти та вмовляв позивача, що при найменшій нагоді він поверне позивачу кошти, але на теперішній час відповідач взагалі відмовився повертати кошти, останній раз, коли сторони по справі спілкувались, відповідач пояснив позивачу, що коштів у нього немає і повертати позивачу борг він взагалі відмовляється. Також позивач зазначає, що з метою забезпечення виконання своїх зобов'язань перед позивачем, відповідач запевнив позивача, що у разі неповернення в строк грошових коштів, належна йому 1/3 частина квартири за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 37-А, кв. 1, переходить у власність позивача, про що особисто зазначив в розписці про отримання грошових коштів від 15 листопада 2013 року.

До суду від відповідача надійшов відзив від 19.03.2018 року, в якому відповідач вказує, що договір позики в письмовій формі сторони не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання саме договору позики Позивач, в порушення умов цивільного процесуального законодавства, не надав. Позивач зловживає своїми правами, в тексті позову наводить суперечливі обставини щодо дати повернення коштів, повідомляє про факти, які не відповідають дійсності, чим вводить суд в оману, а також зазіхає на право відповідача на справедливий суд. Представник відповідача вважає, що позивач виготовив розрахунок суми заборгованості з порушенням приписів ст. 625 ЦК України. За визначених позивачем умов реальна сума заборгованості з урахуванням втрат від інфляцій та трьома відсотками річних не перевищує 83,385 тис. грн. Позивач невірно визначив момент виникнення прострочення грошового зобов'язання через що при визначенні втрат від інфляції та 3% річних допустився помилки у визначені періоду застосування ст. 625 ЦК України. Умови «розписки» щодо застави 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 і Петрова в м. Одесі суперечать умовам статей 577, 578, 584 ЦК України, що тягне за собою їх недійсність. Позивачем неправильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами укладено саме договір позики. За таких умов вимоги Позивача про стягнення 172 871,27 гривень є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала суду уточнений розрахунок боргу, в якому сума боргу складає 166012,74 гривень.(а.с. 66 )

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та зазначив, що на його думку у розписці немає зобов'язання щодо повернення грошових коштів.

Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони випливають з договірних відносин і регулюються правовідносинами, визначеними нормами Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 15.11.2013 року відповідачем була написана розписка, про отримання ним від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 73134,00 гривень у рахунок погашення зобовязань фінансового кредитного договору, де предметом іпотеки якого є квартира за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 37А, кв. 1, власником якого він являється, де право власності належить в трьох рівних частках Відповідачу 1/3 частина, ОСОБА_5 1/3 частина, ОСОБА_6 1/3 частина. Грошові кошти беруться на строк 24 місяці (до 15.11.2015) у випадку неповернення грошових коштів у встановлений строк, частина квартири, яка йому належить за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 37А, кв. 1, на праві власності переходить у власність ОСОБА_3 (а.с. 13).

Згідно довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта № 102800439, ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 37А, кв. 1. (а.с. 16-19).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16.

Згідно до вищевказаної розписки встановлено, що позивач передав відповідачу 73134,00 грн. що не оспорюється стороною відповідача.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі № 6-2789цс16 .

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (постанова ВСУ від 09.11.2016 р. у справі за № 6-1457цс16).

У звязку з тим, що згідно до розписки ОСОБА_3 про отримання нею 16000,00 грн. від ОСОБА_7 (а.с. 48), який діяв від імені ОСОБА_4 згідно до цивільно-правового договору доручення від 01.12.2017 року (а.с. 47), предметом якого було передання коштів у сумі 16000,00 грн. в рахунок виплати за листом-розпискою від 15.11.2013 року, є обґрунтовані підстави вважати, що відповідач визнає свій обовязок по погашенню заборгованості за договором позики та той факт, що на даний час квартира досі не перейшла до власності позивача, що визначено в договорі при неповерненні коштів до 15.11.2015 року, підтверджують сумніви в недобросовісності виконання щодо повного погашення заборгованості за договором.

Те, що квартира досі не перейшла до власності позивача згідно до розписки, не є підставою для звільнення від виконання умов договору позики, яку частково виконано, або зміни правової природи правочину, так як передача майна у власність позивача є одним із способів повернення позичених позивачем коштів.

Розглянувши справу, суд дійшов висновку, що позивач не в змозі захистити свої права іншим чином, ніж шляхом стягнення наданих відповідачу коштів.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є односторонньою угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Також в даному випадку договір позики укладений між сторонами по справі за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною угодою, з якої дійсно вбачається факт отримання відповідачем в борг грошової суми із зобов'язанням повернення позики.

З огляду на викладене порушено право та законний інтерес позивача на повернення йому грошових коштів в повному обсязі.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу № 1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і ОСОБА_8 проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59).

Позивач також просить стягнути на його користь відсотки за договором позики.

У частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Вказана правова позиція висловлена Постановою Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України № 6-36цс14 від 02.07.2014 року.

Так як договором не встановлювався розмір відсотків, суд вважає за необхідне стягнути відсотки за договором позики на рівні облікової ставки НБУ з 15.11.2015 року у розмірі 35 986,87 грн.

Крім того, згідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Індекси інфляції розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше- Міністерство статистики України), починаючи з 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий курєр». Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України, згідно до статей 19, 21, 22 ЗУ «Про інформацію» є офіційними.

Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що становлять відповідний період, перемножити між собою, про що вказується в листі Верховного суду України № 62-97 від 03.04.1997 року.

З урахуванням цих обставин та досліджених матеріалів справи, інфляційні нарахування на суму боргу становлять 26 297,85 грн.

Три відсотки річних від суми заборгованості становить 6293,53 грн.

Таким чином, судом було встановлено факт отримання відповідачем грошових коштів, встановлено, що він не виконує та не намагається виконати свого обовязку по виконанню зобовязання або поверненню коштів, тому суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача боргу за договором позики, відсотків з 15.11.2015 року, інфляційних витрат та 3 % річних, є обґрунтованими.

Судові витрати розподіляються пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 202, 207, 525, 526, 533, 629, 1046, 1047 ЦК України; ст.ст. 81, 141, 263, 265 ЦПК України суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_2) до ОСОБА_4 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) про стягнення боргу за договором позики, інфляційних нарахувань, 3% відсотків річних на загальну суму 166 012,74 грн. задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (паспорт КМ № 809481, виданий Біляївським РВ ГУМВС України в Одеській області 30.10.2012 року, ІПН НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_3 (паспорт ЕН № 017942, виданий Рубіжанським МВ УМВС України в Луганській області 23.11.1995 року, ІПН НОМЕР_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, булл. 162, кв. 69) суму загального боргу за договором позики від 15 листопада 2013 року в розмірі 141 712,25 грн., яка складається з наступного:

- сума позики 73 134,00 грн.;

- відсотків на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 35 986,87 грн.;

- інфляційних витрат за прострочення грошового зобов'язання у розмірі 26 297,85 грн.;

- 3 % річних у розмірі - 6293,53 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (паспорт КМ № 809481, виданий Біляївським РВ ГУМВС України в Одеській області 30.10.2012 року, ІПН НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_3 (паспорт ЕН № 017942, виданий Рубіжанським МВ УМВС України в Луганській області 23.11.1995 року, ІПН НОМЕР_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, булл. 162, кв. 69) судові витрати за сплату судового збору у розмірі 1417,12 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Буран В.М

26 вересня 2018 року