Справа № 509/1601/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Бокоч С.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

до

ОСОБА_5

про визнання договору дарування удаваним,-

ВСТАНОВИВ:

11.05.2017 року ОСОБА_3 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним, відповідно до якої просила суд:

- визнати удаваним договір дарування від 11 серпня 2016 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, засвідчений 11 серпня 2017 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Вініцьким Б. В. зареєстрованим № 749, який приховав договір купівлі-продажу з відстроченням платежу квартири за адресою: АДРЕСА_1, визначивши його договором купівлі-продажу з відстроченням платежу.

- визнати удаваним договір дарування від 11 серпня 2016 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, засвідчений 11 серпня 2017 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Вініцьким Б. В. зареєстрованим № 749, який приховав договір купівлі-продажу з відстроченням платежу нежитлового приміщення - кладової, за адресою: АДРЕСА_2., визначивши його договором купівлі-продажу з відстроченням платежу.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.05.2016 року провадження по справі відкрито.

У своїй позовній заяві позивач зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25 червня 2008 року. Від шлюбу сторони мають сина. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2016 року шлюб між стонами розірваний.

На підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області 22 квітня 2015 року позивачу належала однокімнатна квартира під АДРЕСА_1.

11 серпня 2016 року, з метою зменшення витрат на оформлення договорів купівлі-продажу з відстроченням платежу, позивач та відповідач уклали договір дарування квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2, які були посвідчені приватним нотаріусом Овідіопольського нотаріального округу Одеської області Вініцьким Б. В.

На час укладання договору дарування сторони подружні відносини не підтримували, проживали окремо та спільне господарство не вели. Відповідач домовився з позивачем, що розрахується з позивачем за придбане майно, та домовились про суму у розмірі 25 000 доларів США. Позивач пояснила, що після повернення з рейсу, а саме 22 лютого 2017 року, відповідач відмовився від попередніх домовленостей.

Також позивач вказує, що на момент укладання договору дарування спірної квартири від 11 серпня 2016 р. позивач була її титульним власником. Овідіопольською районною державою адміністрацією жодного рішення про дозвіл на вчинення правочину на укладення договору дарування не приймалось. Вказує, що такий дозвіл був наданий лише відповідачу. Позивач вважає, що при укладені угоди про відчуження спірної квартири, право на користування якої належить малолітньому сину - ОСОБА_4, були порушені права дитини.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі. Надав до суду письмові заперечення на позовну заяву про визнання договору дарування удаваним.

У запереченнях зазначено, що будь-яких майнових вимог на момент розірвання шлюбу між сторонами не було, також між сторонами не було досягнуто будь-яких домовленостей щодо квартири на момент укладення договорів дарування. Договори дарування відповідають меті їх укладення, іншої мети для укладення договорів дарування між сторонами не існувало та не існує. Відповідач уточнює, що позивачу належала спірна квартира та нежитлове приміщення починаючи з 26 грудня 2013 року до 11 серпня 2016 року, оскільки 26 грудня 2013 року відповідач безоплатно переуступив майнові права позивачу за договором купівлі-продажу майнових № Р6458Г від 11 березня 2013 року. При цьому всі грошові кошти за договором купівлі-продажу майнових № Р6458Г від 11 березня 2013 року були сплачені відповідачем особисто.

Відповідач також надав пояснення про те, що переуступку майнових прав він провів на дружину через те, що він дійсно працює моряком і не мав на той час можливості займатися оформленням оспорюваної квартири.

Представник відповідача просить у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У свою чергу позивач надала до суду відповідь на відзив, у яких пояснила наступне.

Сторони уклали договір дарування квартири та комори використовуючи статус подружжя та з метою зменшення витрат на оформлення договору купівлі-продажу. Заперечує про те, що кошти, які були сплачені за придбання майнових прав № 36458г належать особисто ОСОБА_5 Вважає, що майнові права, а в подальшому і спірне нерухоме майно, є об'єктом спільної сумісної власності сторін. Позивач вказує, що вона досі проживає в квартирі, передача квартири фактично не відбулась, спірна квартира є єдиним житлом позивача.

Позивач підтримує свої позовні вимоги, та наполягає на їх задоволені.

Представник відповідача надав до суду заперечення на пояснення позивача на відзив, у яких пояснив наступне.

Відповідач вказує, що спірне майно не належало сторонам на праві спільної сумісної власності. Позивач самостійно володіла майном, а в подальшому вирішила подарувати його відповідачу. Питання про розподіл майна подружжя ніким не вирішувався. Вказує, що надав до суду квитанції, які підтверджують його особисту сплату на придбання майнових прав на квартиру. Відповідач вважає, що передача права власності за договором фактично відбулась, оскільки відповідач володіла майном на підставі права власності, а у позивача залишилось лише право користування цим майном, тому право користування не підтверджує того, що майно не перейшло у фактичну власність та користування відповідача.

Відповідач вказує про те, що в матеріалах справи Овідіопольської районної адміністрації знаходяться дві заяви, а саме: від ОСОБА_5 та ОСОБА_3, щодо надання дозволу на вчинення договору дарування. Тим самим вважає, що орган опіки був повідомлений про угоду, що мала відбутись між сторонами по справі. Дитина продовжує вільно користуватись спірним майном, а отже, права малолітньої дитини не були порушені.

Сторона відповідача просить в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників по справі, з'ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає у повному обсязі, з наступних підстав.

Згідно з ч.ч.1-4 ст. 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В судовому засіданні встановлено, що сторони з 25 червня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають спільну дитину, що підтверджується наданим свідоцтвом про народження дитини.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2016 року шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили. Суд встановив, що на момент розірвання шлюбу майнових вимог між сторонам не було.

Судом встановлено, що 26 грудня 2013 року відповідач безоплатно переуступити майнові права за договором купівлі-продажу майнових № Р6458Г від 11 березня 2013 року позивачу.

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області від 22.04.2015 року, позивачу належала квартира за адресою: АДРЕСА_1., та нежитлове приміщення - комора, за адресою. АДРЕСА_2.

Судом встановлено, що 11 серпня 2016 року сторони уклали договір дарування, що посвідчений Вініцьким Б. В. приватним нотаріусом Овідіопольсього районного нотаріального округу Одеської області, яким ОСОБА_3 подарувала, а у свою чергу ОСОБА_5 прийняв у дар, однокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа - 44 кв. м., житлова площа - 17,3 кв. м. Це підтверджується наданим до суду договором дарування.

Судом встановлено, що відповідно до наданих до суду відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_5, на підставі договору дарування, серія та номер 749, від 11.08.2016 р., на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Суд прийняв від сторони відповідача до матеріалів справи витяги з реєстрів нотаріальних дій, з яких вбачається виправлені нотаріусом помилки, які ним були допущені при посвідченні укладених вище договорів.

Відповідно до Довідки виданою ТОВ «ЖК Райдужний» встановлено, що станом на 06.09.2017 р., ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1.

Суд встановив, що згідно Довідки про місце проживання та склад сім'ї за адресою: АДРЕСА_1, проживають особи, а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_4. Особовий рахунок відкрито на ім'я ОСОБА_5.

В матеріалах справи наявне розпорядження Овідіопольської районної адміністрації, яка була отримана судом від Органу опіки та піклуваня, що підтверджують надання дозволу ОСОБА_5 та ОСОБА_3 дозволу на вчинення правочину.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінивши надані сторонам докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, встановивши обставини справи, на які учасниками справи були надані відповідні доводи, прийшов до наступних висновків.

Суд вирішуючи справу виходить в даному випадку з того, що позивач в позовній заяві посилається на те, що підставою визнання договору дарування удаваним є те, що воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, а саме на укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна з відстроченням платежу.

Суд вважає, що посилання позивача на підстави розірвання шлюбу Малиновським районним судом м. Одеси, стаж роботи представника відповідача і його місця роботи не мають ніякого відношення до предмету розгляду справи і доказом укладеного правочину не являються. Тобто, відповідно до ст. 77 ЦПК України, є неналежним доказом по справі. Тому не приймається судом до уваги при прийнятті рішення.

Посилання позивача у відповіді на відзив щодо належності майна подружжя на підставі спільної сумісної власності не відповідає матеріалам справи, а також її обставинам.

Суд вважає надану відповідачем квитанцію на придбання майнових прав на квартиру належним та достовірним доказом по справі, відповідно до ст. ст. 77, 79 ЦПК України, оскільки цей доказ підтверджує, що ОСОБА_5 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за власні кошти.

Під час винесення рішення, судом не була взята до уваги надана позивачем відповідь на відзив, оскільки вкладені твердження не стосуються предмета позовних вимог позивача, а наведені обставини є не підтвердженими належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України.

Суд встановив, що своїми підписами сторони договору погодили та скріпили встановлене у частині 9 договору дарування, а саме: «Сторони, вільно володіючи українською мовою та однаково розуміючи значення і умови цього правочину та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного, та не є правочином зловмисним, і свідчать, що цей правочин відповідає внутрішній волі сторін, та волевиявлення є вільним. Правові наслідки цього договору сторонам нотаріусом роз'яснені та зрозумілі. Ми, сторони, стверджуємо, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки».

Це означає, що під час укладання сторонами договір, нотаріусом були проведені усі необхідні нотаріальні дії, у тому числі позивач була опитана на предмет вільної волі та усвідомлення того, які саме дії нею будуть вчинятись. Позивач з власної волі уклала договір дарування, що підтверджується зробленим власноруч підписом позивача, а також посвідченням договору дарування нотаріусом Вініцький Б. В. Доказів які б підтвердили інші обставини укладання договору або інші його умови до суду позивачем надано не надано.

З урахуванням обставин справи відносини між сторонами регулюються ст. ст. 203, 215, 216, 235, 717, 718 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 Цивільного Кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 718 Цивільного Кодексу України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Згідно до Узагальнення Верховного суду України щодо «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, приймаючи до уваги роз'яснення Пленуму ВСУ, положення узагальненої практики суду з розгляду цивільних прав, а також усі наявні обставини справи та надані учасниками справи докази, суд прийшов до наступних висновків.

Стороною позивача не доведено належним чином мету приховання удаваного правочину, а тому воля сторін із самого початку була спрямована на укладання між сторонами договору дарування. У судовому засіданні встановлено, що у обох зі сторін був сформований мотив, а отже внутрішня воля, яка була спрямована на реалізацію певної мети укладання договору. Тобто, у сторін була потреба в укладенні певного правочину; за домовленістю сторін був обраний спосіб задоволення своїх потреб, а саме укладання між стонами договору дарування. При цьому, при виникненні потреби в укладанні договору та в момент її реалізації, особи усвідомлювали відповідальність за вчинені дії, та настання певних правових наслідків. Суд вважає доведеним стороною відповідача, що воля обох сторін при укладені оспорюваного договору була спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, що обумовлюються договором дарування.

Позивач не підтвердив наявний у позовній заяві аргумент, що сторони домовились, про продаж житлового майна, та обумовили вартість у сумі 25 000 доларів США. Суд приходить до такого висновку виходячи з положень ст. 76 ЦПК України, тому що позивач не надав необхідних, належних та допустимих доказів.

Виходячи з роз'яснення Пленуму ВСУ, суд також прийшов до висновку, що позивачем невірно були заявлені позовні вимоги, які стосуються визнання договору дарування удаваним. Так, позивач просить лише визнати договір дарування удаваним, що є юридично невірним. Звертаючись до суду, позивач повинна була вірно визначити свої позовні вимоги, та врахувати, що згідно чинного законодавства України, суд досліджуючи подані докази по цій категорії справ має прийти до висновку, що сторони приховали справжній договір та застосувати при вирішені спору норми ЦК України, що регулюють відносини прихованого договору.

Також слід зауважити, що виходячи з положень норм чинного ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених позивачем позовних вимог. А тому, суд приходить до висновку, що договір дарування укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 від 11 серпня 2016 року є дійсним.

Керуючись ст.ст.12, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.05.2018 року - скасувати.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі безпосередньо до апеляційного суду Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне рішення складено 27.07.2018 року.

Суддя А.І. Бочаров.