Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 127/20943/15-ц

провадження № 61-22151св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року у складі судді Короля О. П. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 січня 2017 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Медяного В. М., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 0101/0508/71-116, згідно із умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 75 000,00 дол США із розрахунку 11,9 % річних на строк до 21 травня 2028 року.

25 травня 2008 року з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладений іпотечний договір № 0101/0508/71-116-Z-06, згідно із умовами якого відповідач передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок із прибудовами та господарськими спорудами будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ВАТ «Сведбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за оспорюваними кредитним та іпотечним договорами, внаслідок чого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до відповідача повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитним та іпотечним договорами.

Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 627 917,80 грн, із яких: тіло кредиту ? 592 605,14 грн, відсотки ? 35 312, 66 грн.

Враховуючи наведене, позивач просив у рахунок виконання основного зобов'язання за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки ,шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, а також стягнути судовий збір із відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року у задоволені позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону та умовам укладеного між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 іпотечного договору.

Визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки можливе лише у позасудовому порядку на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, визначеного в оспорюваному іпотечному договорі, та за наявності волевиявлення сторін.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19 січня 2017 року апеляційна скарга ПАТ «Дельта Банк» відхилена. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, дослідивши всі обставини справи, ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків місцевого суду.

У травні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 січня 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що при постановлені ухвали апеляційним судом не враховано положень частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), згідно із якими не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом, набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється із способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 22 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 0101/0508/71-116, згідно із умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 75 000,00 дол США із розрахунку 11,9 % річних на строк до 21 травня 2028 року.

25 травня 2008 року з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладений іпотечний договір № 0101/0508/71-116-Z-06, згідно із умовами якого відповідач передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок із прибудовами та господарськими спорудами будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк» своє право вимоги заборгованості за договорами кредиту, у тому числі і за кредитним договором від 22 травня 2008 року № 0101/0508/71-116.

Із витягу із додатку від 25 травня 2012 року № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами вбачається, що ПАТ «Сведбанк» відступлено ПАТ «Дельта Банк» право вимоги як за кредитним договором від 22 травня 2008 року № 0101/0508/71-116, так і за іпотечним договором від 22 травня 2008 року № 0101/0508/71-116-Z-01, що укладені між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна, сформованої 08 грудня 2015 року, вбачається що іпотекодержателем майна, а саме житлового будинку з прибудовами та господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий № НОМЕР_1 є ПАТ «Дельта Банк».

ОСОБА_4 умов оспорюваного кредитного договору належним чином не виконував, у зв'язку із чим заборгованість за кредитним договором складає 627 917,80 грн, із яких: тіло кредиту ? 592 605,14 грн, відсотки ? 35 312,66 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Стаття 33 Закону передбачає, що вразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки ? це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, а також правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові

від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того, вказала наступне.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки ? це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Суд першої інстанції, з висновками якого обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за позивачем права власності на квартиру, що є предметом іпотеки, задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону та умовам укладеного між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 договору іпотеки.

Висновки судів по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані позивачем належним чином.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередньої інстанцій ? без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик