Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 564/721/16-ц

провадження № 61-19336св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М., Григоренко М. П., від 07 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що судовими рішеннями Костопільського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2001 року та від 04 квітня 2006 року стягнуто з ОСОБА_7 на його користь борг за договором позики на загальну суму 53 126 грн.

Однак ці рішення не виконані у зв'язку з відсутністю у боржника майна, крім 1/4 частини квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1. Відповідачі є спадкоємцями боржника та прийняли спадщину.

Позивач вважав, що спадкоємці боржника мають відшкодувати йому суму боргу за договором позики, а саме: кошти, стягнуті з боржника на його користь судовими рішеннями від 17 вересня 2001 року та від 04 квітня 2006 року у розмірі 53 126 грн, нараховані на вказану суму у порядку статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційні втрати за період з 2006 року по 2016 рік.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідачів як спадкоємців боржника на його користь борг за договором позики у розмірі 138 703,27 грн, а саме з кожного із відповідачів по 69 351,64 грн, що відповідає їх частці в спадщині, після смерті ОСОБА_7

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області у складі судді Олійник П. В. від 27 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 по 50 775,53 грн у рахунок погашення позики.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на стягнення заборгованості за договором позики з спадкоємців боржника в межах вартості майна, одержаного у спадок.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що судовими рішеннями від 17 вересня 2001 року та від 04 квітня 2006 року, які набрали законної сили, вирішено питання щодо стягнення з боржника на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики, а тому право позивача може бути поновлено шляхом подання заяви до суду, який видав виконавчий документ, про поновлення пропущеного строку для його пред'явлення та зміни сторони у виконавчому провадженні зв'язку зі смертю боржника (статті 371, 378 ЦПК України 2004 року).

У січні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що він має захистити своє право у виконавчому провадженні шляхом виконання судових рішень від 17 вересня 2001 року та від 04 квітня 2006 року, оскільки він звернувся до суду з цим позовом у порядку статей 1281, 1282 ЦК України, згідно з положеннями яких він має право на стягнення боргу за договором позики із спадкоємців боржника. Також вказував на те, що норма статті 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутись до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується і після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Заперечення на касаційну скаргу від відповідачів не надходили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду відповідає не у повному обсязі.

У справі, що переглядається, установлено, що у 1998 році між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був укладений договір позики у вигляді розписки, згідно з яким ОСОБА_7 отримав у борг 5 550 дол. США та зобов'язався повернути борг у червні 2000 року.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2001 року стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в сумі 30 000 грн та 280 грн у відшкодування судових витрат.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2006 року стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 15 715 грн інфляційних втрат, 3 % річних - 4 950 грн та 1 700 грн у відшкодування моральної шкоди.

Вказані судові рішення не виконані.

З метою виконання вказаних судових рішень за ОСОБА_4 було визнано та зареєстровано право власності на належну ОСОБА_7 1/4 частини квартиру АДРЕСА_1. Підставою для зазначеного слугувало рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2006 року, яке скасовано судом апеляційної інстанції 04 грудня 2015 року за апеляційною скаргою спадкоємців померлого боржника ОСОБА_7 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Отже, судові рішення про стягнення грошових коштів з померлого боржника ОСОБА_7 на користь позивача є невиконаним.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до відповідачів як спадкоємців боржника з вимогою виконати грошове зобов'язання ОСОБА_7

Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідачів як спадкоємців боржника на його користь борг за договором позики.

У справі, що переглядається, установлено, що заборгованість за договором позики, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, стягнута судовими рішеннями від 17 вересня 2001 року та від 04 квітня 2006 року, які набрали законної сили, однак не є виконаними.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки сума боргу за договором позики у розмірі 30 000 грн, 15 715 грн інфляційних втрат і 3 % річних у розмірі 4 950 грн за період з липня 2000 року по січень 2006 року та 1 700 грн моральної шкоди стягнуті з ОСОБА_7 судовими рішеннями, які набрали законної сили, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до спадкоємців боржника про стягнення вказаних сум.

При цьому, суд правильно зазначив, що відмова у задоволенні вказаних позовних вимог до спадкоємців, не позбавляє позивача права пред'явити до виконання виконавчий лист з виконання рішень Костопільського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2001 року та від 04 квітня 2006 року.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції не врахував, що предметом позову у цій справі є також стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних, нарахованих за невиконання грошового зобов'язання за період з 14 квітня 2006 року по 08 квітня 2016 року, та інфляційних втрат за період з травня 2006 року по січень 2016 року.

У частині першій статті 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16.

Суд апеляційної інстанції на вказані вимоги закону уваги не звернув та не врахував, що предметом позову у цій справі є також стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних, нарахованих за невиконання грошового зобов'язання за період з 14 квітня 2006 року по 08 квітня 2016 року, та інфляційних втрат за період з травня 2006 року по січень 2016 року, і вказані суми не були предметом позовних вимог ОСОБА_4 у справах, за якими ухвалені судові рішення від 17 вересня 2001 року та від 04 квітня 2006 року, а тому дійшов помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 1282 ЦК України.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За викладених обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк