Справа №751/4246/18
Провадження №2/751/1110/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 жовтня 2018 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а
в складі: головуючого - судді Цибенко І. В.

за участю секретаря Чвірової О.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача Гиря М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом 8 навчального центру Державної спеціальної служби транспорту до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ :

8-й навчального центру Державної спеціальної служби транспорту звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просить визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 21.04.2009 № 86 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла підприємствам, громадянам, видачу ордерів» ОСОБА_2 на сім`ю з двох осіб (він і його мати ОСОБА_3 ) видано ордер № 5 від 06.05.2009 на службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (м. Київ) від 06.09.2011 № 85 ОСОБА_4 звільнено з військової служби у запас ЗСУ за п. б ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно довідки про склад сім`ї у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано дві особи: ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_3 .. Вже тривалий час відповідачі не проживають за вказаною адресою, не використовуючи службову квартиру за її прямим призначенням. Актом обстеження комісії військової частини НОМЕР_1 встановлено, що відповідачі вже понад рік не проживають в будинку. Посилаючись на ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді від 13.07.2018 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

06.08.2018 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зазначає, що позивачем не надані належні докази на підтвердження права власності (права оперативного управління) позивача на житловий будинок АДРЕСА_3 . Відомості акту не відповідають фактичним обставинам, оскільки комісія не мала доступу до житла, не могла пересвідчитись в тому, чи наявні в помешканні особисті речі відповідача та інші сліди його постійного проживання в квартирі. Твердження позивача спростовуються наданими квитанціями про оплату комунальних послуг та фотокартками із зображенням кімнат квартири, з яких вбачається, що квартира є повністю облаштованою, в ній є особисті речі відповідачів (а.с.32-36, 40-50).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві (а.с.2-3).

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні, зазначив, що проживає у спірній квартирі з матір`ю вже більше дев`яти років. Влітку мати проживала на дачі. Іншого житла немає.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.32-36).

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є державною власністю, входить до сфери управління Міністерства транспорту та зв`язку України (правонаступник: Міністерство інфраструктури України), спірне приміщення передано до оперативного управління Державної спеціальної служби транспорту та знаходиться на балансі у 8 навчального центру Державної служби транспорту (а.с.10-13, 57-61).

ОСОБА_2 проходив службу в Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту та наказом № 85 від 06.09.2011 року був звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України за п. «б» ч. 6 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) (а.с.14).

Під час проходження служби ОСОБА_2 на сім`ю з двох осіб (він і його мати ОСОБА_3 ) надано службове приміщення - двохкімнатна ізольована квартира АДРЕСА_2 , про що свідчить ордер № 5 від 06.05.3009 року, виданий виконавчим комітетом Чернігівської міської ради на підставі рішення № 86 від 21.04.2009 року (а.с.7-9).

Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_1 № 446 від 18.06.2018 року про склад сім"ї за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: квартиронаймач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.20).

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст.123 ЖК УРСР, до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106цього Кодексу.

Приписами ст. 71 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст. 72 ЖК УРСР передбачено можливість визнання у судовому порядку особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

На обґрунтування позовних вимог позивачем надано докази на підтвердження факту не проживання відповідачів за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 , а саме, акт огляду службової квартири від 18.06.2018 року, складений комісією та затверджений командиром ВЧ НОМЕР_1 , яким встановлено, що у квартирі понад одного року ніхто не проживає (а.с.21).

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В тлумаченні Європейського суду з прав людини, термін «житло» означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати. - справи Новоселецький проти України, Кривіцька та Кривіцький проти України, Прокопович проти Росії. У вказаних рішеннях ЄСПЛ вказано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 визначає підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Питання виселення або користування житловим приміщенням має розглядатися з урахуванням принципу верховенства права. Суд враховує, що поняття «житло» в сенсі статті 8 Конвенції охоплює також і місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання (рішення у справі Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року).

Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих або витребуваних доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету позову, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісності здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Суд вважає, що позивачем не надано належних доказів відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України на підтвердження факту відсутності відповідачів у спірній квартирі понад встановлені ст.71 ЖК УРСР строки. Свідки з цього приводу не допитувалися. Доданий до позовної заяви акт огляду від 18.06.2018 року не містить достовірних даних щодо не проживання відповідачів в цьому приміщенні. Доводи щодо не проживання відповідачів у службовій квартирі спростовуються наданими фотокартками із зображенням кімнат квартири, з яких вбачається, що квартира є жилою і в ній є особисті речі. Крім того, відповідно до наданих квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 40-46) вбачається, що відповідачі систематично здійснюють витрати на утримання спірного житла. Доказів про наявність заборгованості по комунальним послугам по квартирі АДРЕСА_4 суду позивачем не надано.

З огляду на вищевикладене, перевіривши доводи позивача, суд приходить до висновку, про відсутність безспірних підстав та обґрунтованості заявлених вимог, а отже в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 13, 76-89, 258, 259, 263-265, 268, 271-273, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог 8 навчального центру Державної спеціальної служби транспорту (місце знаходження: м. Чернігів, вул. Івана Мазепи, 18, код 33111325) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Фастівським МРВ УМВС в Київській області) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Новозаводський районний суд м. Чернігова.

Повний текст рішення суду виготовлено 29.10.2018.

Головуючий - суддя І. В. Цибенко