ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/520/18 Справа № 215/4661/17 Суддя у 1-й інстанції - Науменко Я.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2018 року, ухваленого суддею Науменко Я.О. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 04 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, який у грудні 2017 року змінив та остаточно просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

В мотивування заявлених вимог зазначив, що він є наймачем зазначеної квартири, що підтверджується ордером №3915 від 30.10.1992, виданого виконавчим комітетом Криворізької міської ради народних депутатів. Відповідачі зареєстровані у квартирі, але з 23.09.2016 року у ній не проживають, їх особистих речей в квартирі немає. Причиною не проживання доньок в квартирі є те, що вони одружилися і мешкають у своїх чоловіків, син мешкає разом зі своєю дружиною, а з колишньою дружиною ОСОБА_2 розірвано шлюб.

Вказує на те, що він змушений за відповідачів сплачувати комунальні послуги, якими вони не користуються, що суттєво впливає на його матеріальне становище.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 3200 (три тисячі двісті) гривень, сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставлять питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до них про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, вказують на те, що обставини зазначені позивачем у позові про те, що доньки не проживають в квартирі, так як вийшли заміж, син мешкає в квартирі дружини, а з колишньою дружиною розірвано шлюб, що відповідачі не беруть участь у сплаті комунальних послуг, не відповідають дійсності.

Позивач ОСОБА_2 вказує на те, що вона із сином ОСОБА_3 була вимушена виїхати з квартири позивача через часті сварки та застосування до неї фізичного насилля. При цьому зазначає, що із собою забрала тільки необхідні особисті речі, а все майно, в тому числі і спільне сумісне з позивачем майно набуте ними за час шлюбу, залишилося в квартирі. Також ОСОБА_2 вказує на те, що позивач у неповнолітнього сина шляхом обману забрав ключі від квартири та змінив замки на вхідній двері, через, що вони не можуть попасти у квартиру. Зазначає, що у січні 2017 року позивач без їх відома вселив в квартиру співмешканку ОСОБА_7Й, з якою у вересні 2017 року зареєстрував шлюб, і яка на теперішній час мешкає в квартирі і користується їх спільним майном.

Стосовно сплати комунальних послуг, відповідач ОСОБА_2 вказує на те, що між нею і позивачем була домовленість щодо того, що він не сплачує їй аліменти на неповнолітнього сина, а замість того, сплачує за всіх комунальні послуги.

Щодо доньки ОСОБА_5, то відповідач ОСОБА_2 зазначає, що донька довгий час працювала за кордоном, а коли останній раз повернулася додому, то замки були поміняні і в квартирі мешкала нова господиня.

Окрім того, відповідач ОСОБА_2 звертає увагу на те, що вони не були належним чином повідомленні про розгляд справи у суді, не мали можливості надати відзив на позов, та подати зустрічний позов про вселення в квартиру та надати відповідні докази, стверджує, що позивачу була відома адреса її мешкання, однак він жодного разу не зателефонував і не повідомив її про розгляд справи у суді, повідомлення про виклик до суду на їх ім'я отримував особисто та їм не передавав.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідачів, відповідач ОСОБА_1, просить відмовити відповідачам у задоволенні їх апеляційних вимог у повному обсязі, залишивши рішення суду першої інстанції, як законне і обґрунтоване, без змін.

Зокрема зазначає, що причиною розірвання їх шлюбу із ОСОБА_2 стала її подружня зрада, що доказів застосування до неї фізичного насилля суду не надано, як і не надано доказів того, що він шляхом обману забрав у сина ключі від квартири. Також зазначає, що ні у кого з відповідачів ключів він не забирав, замки на вхідних дверях не міняв, вказує, що запасний комплект ключів від квартири постійно знаходиться у сусідки по площадці про, що знають всі відповідачі. Також зауважує, що ніякої домовленості з ОСОБА_2 щодо сплати комунальних послуг між ними не було. Стосовно відповідача ОСОБА_5 вказує на те, що остання не є його донькою і він не перебував з нею у сімейних стосунках, що вона не надала доказів своєї відсутності в квартирі зумовлених саме роботою за кордоном, тому він вважає, що відповідач маніпулює доказами аби надокучати йому.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог щодо відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не оскаржується, тому, відповідно до вимог 367 ЦПК України, правильність висновків суду першої інстанції в цій частини колегією суддів не перевіряються.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши представника відповідачів ОСОБА_2, її представника - адвоката ОСОБА_8, ОСОБА_3, які, кожен окремо у повному обсязі підтримали вимоги апеляційної скарги і просили їх задовольнити, думку позивача ОСОБА_1 і його представника - ОСОБА_9, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1, відповідно до ордеру на житлове приміщення (обмінного) №3915 від 30.10.1992, виданого Бюро обміну житлової площі виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів є уповноваженим квартиронаймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно довідки №23 від 13.10.2017 року, виданої Криворізькою об'єднаною міською довідково- інформаційною службою, у зазначеній квартирі зареєстровані також ОСОБА_2 (колишня дружина), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_4 (донька), ОСОБА_5 (донька відповідача ОСОБА_2 від іншого шлюбу), ОСОБА_6 (донька)( а.с.9).

З акту від 12.10.2017 року, який підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_10 та ОСОБА_11, завірений матером участку №1/3 ТОВ «УЮТ-2011» вбачається, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1, не проживають з 23 вересня 2016 року ( а.с.8).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями ст.71 ЖК України та дійшов висновку, що відповідачі через відсутність у спірному приміщенні понад 6 місяців без поважних причин, втратила право користування ним.

Однак, колегія суддів не може в повному обсязі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статтей 71 , 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснено у п.п.10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням, з'ясуванню підлягають термін відсутності особи у житловому приміщенні та поважність причин такої відсутності.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з'ясував поважність причин відсутності відповідачів у спірному житлі, оскільки справа розглянута за відсутності відповідачів, які не були належним чином повідомленні про розгляд справи у суді, що підтверджується повернутими суду конвертами із судовими викликами та позовною заявою, з поміткою поштового відділення про повернення кореспонденції за спливом терміну зберігання (а.с.45-59).

Як вбачається із матеріалів справи, будь-яких доказів не проживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин позивачем не надано, як і не доведено того, що у спірній квартирі відсутні особисті речі, меблі, одяг відповідачів. Слід відмітити, що позивач, як на причину не проживання в квартирі його доньок та сина вказує на те, що доньки вийшли заміж та мешкають у своїх чоловіків, а син мешкає зі своєю дружиною, проте матеріали справи не містять жодного доказу наведеним обставинам, оскільки позивачем не надано навіть копій свідоцтв про одруження його дітей.

З доданих до апеляційної скарги листів на ім'я відповідача ОСОБА_2 від Криворізького відділу поліції Тернівського відділення поліції ГУНП в Дніпропетровської області від 16.11.2017 та 12.12.2017 вбачається, що остання зверталася в правоохоронні органи зі скаргами на погрози з боку позивача на її адресу та з приводу застосування до неї фізичного насилля, що вказує на неприязнені стосунки між сторонами, що в свою чергу утруднює можливість відповідача ОСОБА_2 користуватися спірним житлом, а також вказує на те, що позивачу було відомо місце проживання колишньої дружини та її номер телефону, однак ці відомості він свідомо не надав суду (а.с.97, 98).

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов»язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що відповідачі, без поважних причин відсутні понад шість місяців у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, - позовні вимоги задоволенню не підлягають за недоведеністю.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Колегія суддів звертає увагу на поважність причин відсутності відповідача ОСОБА_2 за місцем реєстрації, через неприязнені стосунки між сторонами, що доведено відповідями з правоохоронних органів на звернення відповідача зі скаргами на неправомірні дії позивача (а.с.97, 98).

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не дослідив усі докази та дійшов помилкового висновку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, без урахування поважності причин їх тимчасової відсутності, тому рішення суду відповідно до положення п.п.1,3,4 ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Керуючись ст.ст.367, 369, 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст.381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 27 березня 2018 року скасувати, в частині визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, такими, що втратили право користування жилим приміщенням та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: