Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 711/12441/14-ц

провадження № 61-6420св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 30 червня 2016 року у складі колегії суддів: Храпка В. Д., Новікова О. М., Бондаренка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Дельта Банк» посилалося на те, що 26 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2304/0608/55-016 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 25 тис. доларів США під 11,9 % річних на строк до 26 червня 2018 року. Зметою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 26 червня 2008 року між банком і ОСОБА_2 (поручитель) було укладено договір поруки № 2304/0608/55-016-Р-01 (далі - Договір поруки), за умовами якого поручитель солідарно відповідає перед кредитодавцем за виконання ОСОБА_1 зобов'язань у повному обсязі. Також з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 26 червня 2008 року між банком і ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір № 2304/0608/55-016-Z-1 (далі - Договір іпотеки), за умовами якого відповідач передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61,3 кв.м, житловою площею 40,6 кв.м, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В. Я. 23 серпня 2005 року за реєстровим № 3221. 25 травня 2012 року за договором купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Сведбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло права вимоги за усіма кредитними та забезпечувальними договорами, укладеними між банком та фізичними особами, в тому числі за Кредитним договором, Договором поруки та Договором іпотеки. Позичальник не виконував взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 09 квітня 2016 року в нього утворилася заборгованість за Кредитним договором у розмірі 519 972 грн 17 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 14 417,86 доларів США, що еквівалентно 378 499 грн 95 коп.; заборгованість за процентами - 2 869,79 доларів США, що еквівалентно 75 338 грн 18 коп.; заборгованість за пенею за період з 26 березня 2015 року по 25 березня 2016 року - 62 449 грн 23 коп.; 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту - 2 920 грн 72 коп.; 3 % річних за несвоєчасну сплату процентів - 764 грн 08 коп. Враховуючи наведене, ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за Кредитним договором у розмірі 519 972 грн 17 коп. і в рахунок погашення цієї заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 17 травня 2016 року у складі судді Казидуб О. Г. позов задоволено. Стягнено достроково з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за Кредитним договором в сумі 16 638,05 доларів США, що еквівалентно 519 972 грн 17 коп., з яких: 14 417,86 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, що еквівалентно 378 499 грн 95 коп., з яких прострочена заборгованість за тілом кредиту - 5 845,96 доларів США; прострочена заборгованість за процентами - 2 869,79 доларів США, що еквівалентно 75 338 грн 18 коп.; 62 449 грн 23 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту та процентів з 26 березня 2015 року по 25 березня 2016 року; 2 920 грн 72 коп. - 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту; 764 грн 08 коп. - 3 % річних за несвоєчасну сплату процентів. В рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, що складає 519 972 грн 17 коп., звернено стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_3, а саме: трикімнатну квартиру, вартість якої згідно з пунктом 5 Договору іпотеки становить 326 958 грн, а згідно із Звітом про оцінку Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія» Професіонал» станом на 25 березня 2016 року - 514 602 грн, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та складається з трьох житлових кімнат загальною площею 61,3 кв.м, житловою площею 40,6 кв.м, що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В. Я. 23 серпня 2005 року за № 3221, шляхом визнання права власності та передачі предмета іпотеки у власність ПАТ «Дельта Банк». Стягнено з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати у розмірі 1 952 грн 96 коп. та 121 грн 80 коп. судового збору, по 691 грн 59 коп. з кожного. Вказано, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України № 1304-V11 «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позичальник належним чином не виконує умови Кредитного договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з відповідачів. Також суд дійшов висновку, що згідно з умовами Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснене в позасудовому порядку шляхом переходу до нього права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця. Тому, виходячи з положень частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється із способом звернення стягнення, якщо такий спосіб визначено іпотечним договором.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 30 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Придніпровського районного суду міста Черкас від 17 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнено з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість станом на 31 березня 2016 року за тілом кредиту у розмірі 14 417,86 доларів США, що еквівалентно 366 069 грн, заборгованість за процентами - 2 869,79 доларів США, що еквівалентно 72 864 грн, пеню - 62 449 грн, 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту - 2 920 грн, 3 % річних за несвоєчасну сплату процентів - 764 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати у розмірі 518 грн 69 коп. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати у розмірі 518 грн 69 коп.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в пункті 12.3.1 Договору іпотеки вказано, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

У липні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 30 червня 2016 року, в якій просило скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, і залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції допустив неоднакове застосування при вирішенні даної категорії спорів норм статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», дійшов помилкового висновку про те, що у банку відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність. Апеляційний суд не врахував правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1385цс15, в якій чітко зазначено, що у випадку невиконання зобов'язань за Кредитним договором кредитор має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і шляхом набуття предмета іпотеки у свою власність, в рахунок виконання зобов'язань за Кредитним договором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 08 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з врахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30 березня 2016 року в справі № 6-1851цс15.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року справу № 711/12441/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 26 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав у банку грошові кошти у розмірі 25 тис. доларів США під 11,9 % річних на строк з 26 червня 2008 року по 26 червня 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

З метою належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань 26 червня 2008 року між банком і ОСОБА_2 було укладено Договір поруки, за умовами якого поручитель солідарно відповідає перед кредитодавцем за виконання ОСОБА_1 зобов'язань у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитнимдоговором 26 червня 2008 року між банком і ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки, за умовами якого відповідач передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61,3 кв.м, житловою площею 40,6 кв.м, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ФіщукВ. Я. 23 серпня 2005 року за реєстровим № 3221.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки відступлені ПАТ «Дельта Банк».

ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов'язань за Кредитним договором, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ПАТ «Дельта Банк» станом на 09 квітня 2016 року склала 519 972 грн 17 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 14 417,86 доларів США, що еквівалентно 378 499 грн 95 коп.; заборгованість за процентами - 2 869,79 доларів США, що еквівалентно 75 338 грн 18 коп.; заборгованість за пенею за період з 26 березня 2015 року по 25 березня 2016 року - 62 449 грн 23 коп.; 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту, нараховані відповідно до статті 625 ЦК України - 2 920 грн 72 коп.; 3 % річних за несвоєчасну сплату процентів, нараховані відповідно до статті 625 ЦК України - 764 грн 08 коп.

ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути вказану кредитну заборгованість і в рахунок погашення цієї заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною першою статті 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з пунктом 11 Договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу так і процентів за ним).

Пунктом 12 Договору іпотеки передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотеко держателя. Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Тобто сторони, підписавши Договір іпотеки, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення іпотекодержателя до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до частини першої цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Разом з тим згідно з частиною першою статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою подаються оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

З огляду на викладене, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на це майно, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині у спосіб, обраний позивачем, оскільки сторони спору, підписуючи Договір іпотеки, узгодили позасудовий порядок врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за кредитором (іпотекодержателем) у разі неналежного виконання боржником взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з додержанням вимог статей 303, 304 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), перевірив доводи апеляційної скарги та навів відповідні висновки, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 316 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги банку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на це майно за рішенням суду спростовуються аналізом наведених вище норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за Кредитним договором в касаційному порядку не оскаржене, а тому Верховним Судом не переглядається.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик