Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 138/2294/17

провадження № 61-20134св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача -адвокат ОСОБА_2,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «СХК «Вінницька промислова група»,

представник відповідача - Подзігун Євгенія Петрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - адвокатом ОСОБА_2, на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Київської Т. Б. від 01 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Зайцева А. Ю., Панасюка О. С., Шемети Т. М. від 08 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «СХК «Вінницька промислова група» (далі - ТОВ «СХК «Вінницька промислова група») про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2013 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Рубін» (далі - ТОВ «Рубін») було укладено договір оренди належної йому на праві власності земельної ділянки, загальною площею 1,2617 га, що розташована на території Сугаківської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області. Зазначений договір оренди 15 жовтня 2013 року зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 2337304.

Пізніше йому стало відомо, що у 2013 році ТОВ «Рубін» без його згоди передало право оренди вищевказаної земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «Ексад» (далі - ТОВ «Ексад») на підставі договору про заміну сторони у договорі оренди земельної ділянки, який рішенням господарського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року у справі № 902/372/17, що набрало законної сили, визнано недійсним. Одночасно з цим позивачу стало відомо, що належна йому земельна ділянка на даний час знаходиться в оренді ТОВ «СХК «Вінницька промислова група» як правонаступника прав та обов'язків ТОВ «Рубін».

Позивач вважав, що оскільки відбулась ліквідація ТОВ «Рубін» й відповідно передача належної йому земельної ділянки третім особам без його згоди, то він згідно з положеннями пункту 2 частини першої статті 783 ЦК України, статті 32 Закону України «Про оренду землі» має право вимагати розірвання договору оренди земельної ділянки, оскільки орендар не виконав обов'язки користувача земельної ділянки та без його дозволу передав земельну ділянку у користування іншій особі.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений 16 травня 2013 року між ним та ТОВ «Рубін», правонаступником якого є ТОВ «СХК «Вінницька промислова група».

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «Рубін» не передавало в оренду спірну земельну ділянку ТОВ «Ексад», так як договір між ними преюдиційним рішенням суду визнано недійсним, цим же рішенням господарського суду встановлено, що земельна ділянка не передавалась і використовувалась ТОВ «Рубін». У подальшому ліквідація орендаря, тобто ТОВ «Рубін», не відбулася, а мало місце його реорганізація, що не є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01 грудня 2017 року без змін.

Погоджуючись із рішенням місцевого суду, апеляційний суд виходив із того, що фактичної передачі спірної земельної ділянки від ТОВ «Рубін» до ТОВ «Ексад» ні у 2013 році, ні у подальшому не відбулося. Використовуючи земельну ділянку за призначенням та сплачуючи орендну плату позивачу, який отримував цю плату та не заперечував проти цього, ТОВ «Рубін» згодом було реорганізовано шляхом приєднання до ТОВ «СХК «Вінницька промислова група», а не, як стверджував позивач, ліквідовано, що не є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки.

У березні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно не взяли до уваги доводи позивача про те, що ТОВ «Рубін», правонаступником якого є ТОВ «СХК «Вінницька промислова група», двічі допустило порушення умов договору оренди земельної ділянки та чинного законодавства, передавши земельну ділянку у користування третім особам, а саме ТОВ «Ексад» та ТОВ «СХК «Вінницька промислова група», без згоди та відома орендодавця, після чого припинило свою діяльність шляхом ліквідації внаслідок приєднання до іншої юридичної особи. Зазначене є підставами для припинення договору оренди земельної ділянки згідно положень статті 32 Закону України «Про оренду землі», пункту 2 частини першої статті 783 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд установив, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, загальною площею 1,2617 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території Сугаківської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, цільове призначення земельної ділянки - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

16 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Рубін» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років, тобто до 16 травня 2023 року. Зазначений договір оренди 15 жовтня 2013 року зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 2337304.

Згідно з пунктом 9.3. договору оренди земельної ділянки орендар має право передати орендовану земельну ділянку або її частину іншій особі в суборенду за згодою з орендодавцем.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 783 ЦК України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі.

Аналогічні положення закріплені й у частині першій статті 32 Закону України «Про оренду землі».

Рішенням господарського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року у справі № 902/372/17, що набрало законної сили, установлено, що 30 грудня 2013 року ТОВ «Рубін» передало право оренди зазначеної вище земельної ділянки ТОВ «Ексад» на підставі договору про заміну сторони у договорі оренди землі.

Цим же рішенням господарського суду за позовом ТОВ «СХК «Вінницька промислова група», як правонаступника ТОВ «Рубін», визнано недійсним вищевказаний договір про заміну сторони у договорі оренди землі від 30 грудня 2013 року з додатками, який укладений між ТОВ «Рубін» та ТОВ «Ексад», щодо земельних ділянок, які, у тому числі, знаходяться на території Сугаківської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області.

Ухвалюючи таке рішення, господарський суд виходив із того, що ТОВ «Рубін» фактично не укладало договір про заміну сторони у договорі оренди землі від 30 грудня 2013 року, не передавало ТОВ «Ексад» земельні ділянки, які були предметом договорів оренди, а самостійно їх обробляло, сплачуючи орендну плату орендодавцям.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, преюдиційним рішенням суду доведено, що умови договору оренди земельної ділянки між позивачем та ТОВ «Рубін» не порушувались; ТОВ «Рубін» самостійно використовувало земельну ділянку й сплачувало позивачу орендну плату. Таким чином, право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, порушено не було.

Доводи позивача про ліквідацію орендаря, тобто ТОВ «Рубін», як підставу для задоволення позову та розірвання договору оренди земельної ділянки, також не знайшли свого підтвердження.

Суд установив, що 01 листопада 2016 року загальними зборами учасників ТОВ «Рубін» було прийнято рішення, оформлене протоколом № 01/11, про реорганізацію ТОВ «Рубін» шляхом приєднання до ТОВ «СХК «Вінницька промислова група».

Відповідно до пункту 1.3 Статуту ТОВ «СХК «Вінницька промислова група» у новій редакції, затвердженого рішенням загальних зборів учасників від 09 лютого 2017 року, оформленого протоколом № 09/02/17, ТОВ «СХК «Вінницька промислова група» є правонаступником ТОВ «Рубін».

10 лютого 2017 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань було внесено запис про припинення ТОВ «Рубін» у результаті приєднання до ТОВ «СХК «Вінницька промислова група», де останнє зазначено як правонаступник прав та обов'язків ТОВ «Рубін».

Згідно передавального акта, затвердженого зборами під час приєднання, ТОВ «Рубін» передало, а ТОВ «СХК «Вінницька промислова група» прийняло зобов'язання перед кредиторами ТОВ «Рубін» по оренді земельних ділянок «паїв» у кількості 1 354 особи.

10 лютого 2017 року представниками ТОВ «Рубін» та ТОВ «СХК «Вінницька промислова група» було складено три акти приймання-передачі договорів оренди ділянок, що розташовані на території Плосківської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, Сугаківської та Тропівської сільських рад Могилів-Подільського району Вінницької області. Згідно вказаних актів ТОВ «Рубін» передало, а ТОВ «СХК «Вінницька промислова група» прийняло 1 613 договорів оренди землі.

Отже, ліквідація орендаря, тобто ТОВ «Рубін», не відбулася, а мало місце його реорганізація, що також встановлено преюдиційним рішенням господарського суду.

Пунктом 12.6 договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2013 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Рубін», закріплено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання цього договору.

Згідно з частиною четвертою статті 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

За таких обставин, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що фактичної передачі спірної земельної ділянки від ТОВ «Рубін» до ТОВ «Ексад» ні у 2013 році, ні у подальшому не відбулося. Використовуючи земельну ділянку за призначенням та сплачуючи орендну плату позивачу, який отримував цю плату та не заперечував проти цього, ТОВ «Рубін» згодом було реорганізовано шляхом приєднання до ТОВ «СХК «Вінницька промислова група», а не, як стверджував позивач, ліквідовано, що не є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Посилання касаційної скарги на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 12 лютого 2014 року № 6-161цс13, безпідставні, так як у тій справі Верховний Суд України встановив, що орендар не використовував земельну ділянку за призначенням згідно з договором оренди, не сплачував орендну плату, яку сплачувала інша юридична особа, якій орендар передав земельну ділянку у суборенду. У справі, яка Верховним Судом переглядається, доведено абсолютні інші фактичні обставини, а саме орендар самостійно використовував земельну ділянку, сплачував орендну плату орендодавцю, а договір про заміну сторони у договорі оренди землі від 30 грудня 2013 року визнано недійсним преюдиційним рішенням господарського суду.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не дали оцінки всім аргументам заявника (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року) не заслуговують на увагу, оскільки судові рішення достатньо мотивовані, виходячи із конкретних обставин справи, на всі суттєві аргументи сторін надано обґрунтовану відповідь, що є виконанням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням наведеного вище рішення Європейського суду, так і рішень цього ж суду у справі «Трофимчук проти України» від 28 січня 2011 року, «Гарсія Руїз проти Іспанії» від 21 січня 1999 року, а також враховано Висновок № 11 (2008 рік) Консультативної ради Європейських суддів (пункти 34-35) про якість судового рішення у контексті його вмотивування.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - адвокатом ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило