Номер провадження 2/754/4273/18
Справа №754/4323/18
18 вересня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Галась І.А.
при секретарі - Кузнецовій К.П.
у відсутності сторін:
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
14.02.2013 року між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, про що відділом запису актів громадянського стану адміністрації муніципального району «Бабинінський район» Калузької області видано свідоцтво про укладення шлюбу та вчинено актовий запис за №24. Після одруження позивач залишила дівоче прізвище.
27.01.2014 року у них народився син - ОСОБА_3.
Шлюб з відповідачем фактично проіснував до листопада 2017 року. З цього часу вони не проживають разом та не ведуть спільного господарства, оскільки погляди на життєві проблеми перестали бути схожими, взаєморозуміння та почуття любові зникло, подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини.
На фоні постійних конфліктів з Відповідачем, 24.11.2017 року вона (позивач) забрала дитину з дитячого дошкільного закладу МБДОУ №92 «Парус» і поїхала жити в Україну. Приїхавши на Батьківщину, вона (позивач) повідомила про це відповідача ОСОБА_2 в телефонному режимі, так само запропонувала відвідувати дитину в будь-який зручний для нього час. У відповідь на що, позивач почула погрози особистого характеру. Також вона (позивач) повідомила ОСОБА_2 про обов'язок утримання дитини, а саме, надання аліментів. Втім, почула категоричну відмову на це. Зазначає, що 14.12.2017 року з метою ухилення від сплати аліментів на дитину, Відповідач звернувся до Калузького районного суду Калузької області із позовною заявою про визначення місця проживання дитини. 05 березня 2018 року Калузький районний суд Калузької області припинив провадження по справі. Апеляційна скарга на означене судове рішення не подавалась.
Будь-які відносини між нею, ОСОБА_1 з Відповідачем припинені, відновлювати їх не бажають та просить розірвати шлюб з відповідачем.
Позивач зазначила, що на час подання позовної заяви, син, ОСОБА_3, проживає разом з нею, а оскільки Відповідач досить тривалий період часу не працює та не отримує інших доходів, встановлених законодавством, просить суд стягнути аліменти у твердій грошовій сумі. У власності Відповідача наявне майно.
Враховуючи обов'язок Відповідача утримувати свою малолітню дитину, склад сім'ї, а також відсутність у нього постійного щомісячного доходу, позивач просить визначити розмір аліментів у сумі 2000 грн. щомісячно для утримання дитини. На підставі ст. 191 СК України позивач, ОСОБА_1, вважає, що стягненню підлягають аліменти за період 25.11.2017 року (з дня залишення меж Російської Федерації) і до повноліття дитини.
Вважає, що саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення з урахуванням грошового забезпечення, яке вона повинна надавати на утримання дитини, є необхідним та достатнім для забезпечення потреб їхнього сина, його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
На підставі викладеного, з урахуванням уточнень позовних вимог від 13.07.2018 року позивач ОСОБА_1 просить суд:
1.Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого 14 лютого 2013 року відділом актів громадянського стану адміністрації муніципального району «Бабинінський район» Калузької області, актовий запис №24.
2.Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина Російської Федерації, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 (паспорт серії НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти на утримання малолітньої дитини: сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 25.11.2017 року і до досягнення ним повноліття.
3.Стягнути з Відповідача на користь Позивача судовий збір.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.04.2018 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.19).
Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем подано не було.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.07.2018 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів. Призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.37).
Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з'явилася. Надала заяву в якій просить розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання неодноразово не з'являвся, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Судові повістки про виклик відповідача в судове засідання в порядку ст. 130 ЦПК України не вручена з відміткою - «за невостребованием».
Будь-яких заяв клопотань, а також відзиву на позов зі сторони відповідача на адресу Деснянського районного суду м. Києва не надходило.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 ст. 223 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Суд в межах заявлених позовних (стаття 13 ЦПК України) вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.
З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 14 лютого 2013 року Відділом запису актів громадянського стану адміністрації муніципального району «Бабинський район» Калузької області зареєстровано шлюб між громадянином Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 та громадянкою України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, актовий запис №24. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища чоловіку «ОСОБА_1», дружині «ОСОБА_1» (а.с.7).
Від шлюбу подружжя має малолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_3, видане Управлінням запису актів цивільного стану міста Калуги, актовий запис №391 (а.с.8).
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.
Згідно ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності-правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином.
Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.
Але,відповідного дост.3Закону України «Про міжнародне приватне право» якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору.
Так, відповідно до ст.ст. 28, 29 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу.
Так, позивач ОСОБА_5 є громадянкою України, має зареєстроване у встановленому порядку місце проживання на території України, а тому у даному випадку застосовується чинне законодавство України та вимоги Сімейного кодексу України (далі СК України).
Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений до суду одним з подружжя.
Відповідно доч.1ст.24СК України,шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.
Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.
Як з'ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін, сімейне життя подружжя не склалось, у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на сімейне життя та обов'язки, різні інтересами. Сім'я існує лише формально, подальше спільне проживання та збереження сім'ї є не доцільним.
Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Відповідно до роз'яснень викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу.
В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що надання строку для примирення сторонам дійсно допоможе збереженню сім`ї, оскільки їх шлюб носить формальний характер.
Відповідно до ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Згідно ч.2ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно до положень ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Таким чином, зважаючи, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, суд вважає, що подальше збереження сім'ї є неможливим, а шлюб підлягає розірванню.
Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Таким чином, оцінюючи наведені докази, суд приходить до висновку про можливість розірвати шлюб між сторонами.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей.
Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положення ст.181 СК України відповідають вимогам, передбаченим статтями 183, 184 цього Кодексу. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 17 встановлено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.
В силу ст. 182 Сімейного кодексу України,при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України,).
Статтею 184 СК України встановлено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Оскільки, позивач ОСОБА_1 в своїй позовній заяві зазначила, що відповідач немає постійного місця роботи та має нерегулярний дохід, тому суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, який буде стягуватися на користь позивача на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі, згідно до ст. 184 СК України.
Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (п. 17).
Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.
При визначенні величини аліментного платежу суд враховує матеріальне становище платника аліментів, який не працює добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення ст. 180 СК України про те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька.
Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів.
Відповідач перебуває в працездатному віці, належних та допустимих доказів про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надано, являючись батьком малолітнього ОСОБА_3 зобов'язаний утримувати його до повноліття.
Підстав для звільнення відповідача від обов'язку утримувати дитину, передбачених ст.188 СК, не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не має постійного, стабільного заробітку, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти у розмірі 2000 гривень щомісячно.
Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Вимоги позивача про стягнення аліментів, починаючи з 25.11.2017 року задоволенню не підлягають з таких підстав.
За змістом ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.
Всупереч зазначеної норми закону позивач не надала жодних доказів на підтвердження того, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, а він ухилявся від їх сплати.
За загальним правилом, визначеним СК України вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів, в тому числі не подав позов про стягнення аліментів.
Доказів того, позивач зверталась до відповідача із вимогами про сплату аліментів на утримання сина суду не надано, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення аліментів за минулий час.
З огляду на те, що цивільне судочинство у відповідності до вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін, суд не вбачає підстав для задоволення позову про стягнення аліментів за минулий час.
Таким чином, аліменти підлягають стягненню з відповідача з моменту подання позивачем позовної заяви до суду, тобто з 03.04.2018 року та до досягнення дитиною повноліття.
Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів.
Оскільки позивач при подачі даного позову був звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. та стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. за позовну вимогу про розірвання шлюбу.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 84, 180, 181, 184, 183, 191 СК України, п. 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм СКУ при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006р., ст.ст. 12,13, 80, 81, 133, 141, 206, 228, 247, 258, 259, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів - задовольнити частково.
Шлюб, укладений між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, зареєстрований Відділом запису актів громадянського стану адміністрації муніципального району «Бабинський район» Калузької області 14 лютого 2013 року, актовий запис № 24 розірвати.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, громадянина Російської Федерації, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 (паспорт серії НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, громадянки України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_11 в твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 гривень, щомісячно, починаючи з 03 квітня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, громадянина Російської Федерації, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 (паспорт серії НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, громадянки України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 судовий збір в розмірі 704,80 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, громадянина Російської Федерації, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 (паспорт серії НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: