Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5752/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2018 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі Семиволос І.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.

Свої вимоги мотивує тим, що 20 серпня 2011 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Після реєстрації шлюбу їй було присвоєне прізвище - ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-СР № 078285.

21 травня 2012 року у них народилася донька - ОСОБА_3, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії І-СР № 153300.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2016 року шлюб між сторонами розірваний. Вказане рішення суду набрало законної сили 04 березня 2016 року.

Крім того, зазначає, що 27 серпня 2012 року по договору купівлі-продажу недобудованої квартири вона (ОСОБА_1А.) купила у ОСОБА_4 недобудовану квартиру № 22, що знаходиться в м. Черкаси, по вул. Орджонікідзе, буд. № 96/3. Продаж був вчинений за 126 390,00 грн.

23 квітня 2014 року позивач отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно квартиру № 22, що по вул. Орджонікідзе, буд. № 96/3 у м. Черкаси, загальна площа 75,4 кв.м., житлова площа 43,4 кв.м.

Також звертає увагу, що на купівлю недобудованої квартири та оплату добудови цієї квартири були спрямовані грошові кошти, які належали їй особисто.

Таким чином, на думку позивача, вказана квартира за адресою: вул. ОСОБА_5 (вул.Орджонікідзе)АДРЕСА_1, м. Черкаси, була набута нею (ОСОБА_1А.) виключно за кошти, які належали їй особисто, та до отримання яких відповідач ОСОБА_2 не мав жодного відношення. Зважаючи на те, що вищевказана квартира була набута нею виключно за кошти, які належали їй особисто та без залучення коштів ОСОБА_2 чи спільних з ним коштів, то вказана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 та на неї не поширюється режим права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, оскільки її право особистої приватної власності на вищевказану квартиру не визнається відповідачем ОСОБА_2, то можливим способом захисту її цивільного права - є звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі вищевикладеного, просить суд, - визнати квартиру № 22, яка знаходиться за адресою: вул. Сергія Амброса, буд. № 96/3, м. Черкаси, загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 43,4 кв.м. - особистою приватною власністю ОСОБА_1.

Ухвалою суду від 11 вересня 2018 року відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечували.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що з 20 серпня 2011 року по березень 2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 Крім того, 27 серпня 2012 року вона придбала недобудовану квартиру № 22, що за адресою: вул. Орджонікідзе (вул..ОСОБА_6), буд. № 96/3, м. Черкаси. Вказана квартира була придбана в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2, але за її власні кошти. Дані обставини на цей час відповідачем не заперечуються. Крім того, зазначила, що жодних спорів з відповідачем, з приводу поділу майна немає. Квартира № 22, що за адресою: вул. Орджонікідзе, буд. № 96/3, м. Черкаси в іпотеці, чи у будь-яких обтяженнях не перебуває. Інші особи на дану квартиру не претендують і не можуть претендувати. Також зазначила, що судові витрати залишає за собою.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, надавши до суду заяву від 04 жовтня 2018 року про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення.

Заслухавши пояснення позивача та враховуючи думку відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та обєктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 20 серпня 2011 року, згідно даних свідоцтва про шлюб (ОСОБА_6 1-СР № 078285 від 20 серпня 2011 року), - сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 219. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_2, дружини ОСОБА_2.

Також встановлено, що від даного шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується даними свідоцтва про народження (ОСОБА_6 І-СР № 153300 від 30 травня 2012 року).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2016 року (справа №2711/134/2016-ц) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення суду набрало законної сили.

Згідно із договором купівлі-продажу недобудованої квартири від 27 серпня 2012 року, який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 7626, ОСОБА_1 (покупець) придбала у ОСОБА_4 (продавця) недобудовану квартиру № 22, що за адресою: вул. Орджонікідзе, буд. № 96/3, м. Черкаси.

Відповідно до п. 3 вказаного договору, продаж вищевказаної недобудованої квартири вчинено за 126 309 грн. 00 коп., які покупець сплатив, а продавець отримав повністю ще до підписання цього договору.

Таким чином, відповідно до вказаних документів, повну оплату вартості спірної квартири здійснила особисто ОСОБА_1.

29 серпня 2012 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на недобудовану квартиру № 22, що за адресою: вул. Орджонікідзе, буд. № 96/3, м. Черкаси, що підтверджується даними Витягу про державну реєстрацію прав № 35319931 від 29 серпня 2012 року.

Крім того, 23 квітня 2014 року реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції Черкаської області ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме, - квартиру № 22, що по вул. Орджонікідзе, буд. № 96/3 у м. Черкаси (індексний номер 20860275).

Згідно розпорядження міського голови м. Черкаси від 27 січня 2016 року № 10-р «Про перейменування обєктів топоніміки міста Черкаси», - вулиця Орджонікідзе перейменована у вулицю ОСОБА_5.

Також судом встановлено, що вказане нерухоме майно на час судового вирішення спору не значиться у Держаному реєстрі іпотек, Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об»єктів нерухомого майна (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності та нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо суб»єкта від 25.10.2018 року №142651349).

За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір, що виникає із сімейних правовідносин, щодо захисту права власності, що регулюються Сімейним Кодексом України та главою 29 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту для даних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України та Сімейним Кодексом України.

Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу статті 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 3ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Проте, відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатні докази на підтвердження того, що квартира № 22, що по вул. Орджонікідзе, буд. № 96/3 у м. Черкаси придбана за її особисті кошти.

Вищевикладені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи і визнаються відповідачем, про що ним надано відповідну заяву від 04.10.2018 року. В даному випадку судом прийнято визнання позову відповідачем, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, оскільки це не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Позивач довів факт того, що квартира була придбана нею за кошти, які належали їй особисто, у звязку з чим, суд дійшов висновку, що вищевказане нерухоме майно є особистою приватною власністю ОСОБА_1.

Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду України (постанова від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15, постанова Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року №6-2641цс15, постанова Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, постанова Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16, постанова Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17).

Слід звернути увагу, що ч. 2 ст. 68 СК України визначено, що розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі, у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таку позицію висловлено Верховним Судом України у постанові №6-843цс17 від 24 травня 2017 року. Таким чином, право будь-кого з подружжя на поділ майна, належного на праві спільної сумісної власності, законом не повязується з порушенням його майнових прав, а є обовязковою передумовою самостійної реалізації прав власника у майбутньому.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Крім того, слід судові витрати - сплачений 16.07.2018 року судовий збір в розмірі 1263грн. 90коп. за подачу позову, залишити за позивачем, враховуючи його відповідне клопотання.

На підставі викладеного та, керуючись Конституцією України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 274, 19, 258, 263-265, 268, 259, 353 ЦПК України, ст.ст. 321, 355, 368, 392 ЦК України, ст.ст.1, 2, 7, 8, 57, 60, 69, 68 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати нерухоме майно квартиру №22, яка знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Сергія Амброса (Орджонікідзе) у будинку №96/3, загальною площею 75,4кв.м., житловою площею 43,3кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_1 (02.02.1985р. народження, прож. ІНФОРМАЦІЯ_2, код НОМЕР_1, паспорт серія НЕ №643598, право власності на квартиру №22, що по вул. С.Амброва, 96/3 м. Черкаси зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 23.04.2014 року за №20860275 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 14.04.2014 року за номером запису про право власності 5447673, реєстраційний номер об»єкта нерухомого майна 01).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 01 листопада 2018 року.

Головуючий: ОСОБА_8