Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 639/3156/16-ц

провадження № 61-20895св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 листопада 2016 року в складі судді Іванової І. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2017 року в складі колегії суддів: Малінської С. М., Бровченка І. О., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 31 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, відповідно до умов якого позичальник отримав кошти у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 35 720 доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 29 серпня 2014 року. Кредитне зобов'язання позичальника було забезпечено договором поруки, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 20 квітня 2015 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 31 серпня 2007 року перейшло до позивача. Станом на дату укладення договору факторингу сума заборгованості ОСОБА_1 перед новим кредитором - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» становить 362 846,33 грн, з яких: 261 658,62 грн - сума простроченого основного боргу, 8 721,87 грн - сума нарахованих процентів, 92 465,84 грн - сума прострочених процентів. 12 лютого 2016 року на рахунок ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перераховано 139 727,72 грн у рахунок часткового погашення кредиту ОСОБА_1, тому сума непогашеної заборгованості становить 223 118,61 грн, яке просив стягнути позивач.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість у розмірі 223 118,61 грн. Стягнуто у дольовому співвідношенні з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» 3 346,79 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не виконали свій обов'язок щодо сплати кредиту та відсотків, тому виникла заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню на користь нового кредитора.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2017 року заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року про стягнення кредитної заборгованості по справі № 639/2948/14-ц, яке набрало законної сили 28 липня 2014 року, відповідачами було виконано лише 12 лютого 2016 року, тому кредитор правомірно нараховував після ухвалення цього рішення проценти згідно з умовами кредитного договору.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням суду, яке набрало законної сили, стягнуто заборгованість за кредитним договором. Вказане судове рішення виконано у повному обсязі, тому відсутні підстави для повторного стягнення кредитної заборгованості. Заміна кредитора у зобов'язанні не породжує кредитної заборгованості за зобов'язанням, яке виконано. Разом з тим, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було відомо про вищевказане судове рішення, проте воно безпідставно нарахувало кредитну заборгованість. Отже позичальник виконав свої кредитні зобов'язання у повному обсязі, підстави для нарахування нової заборгованості відсутні.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що 31 серпня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, відповідно до умов якого позичальник отримав кошти у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 35 720 доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 29 серпня 2014 року.

Кредитні зобов'язання позичальника були забезпечені договором поруки від 31 серпня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2

20 квітня 2015 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 31 серпня 2007 року перейшло до позивача.

Встановлено, що заочним рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року в справі № 639/2948/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 31 серпня 2007 року у розмірі 14 879,73 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 12 березня 2014 року еквівалентно 138 344, 28 грн, з яких: 12 425,82 доларів США (що еквівалентно 115 529,06 грн) заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена 9 874,54 доларів США; 1 457,74 доларів США (що еквівалентно 13 533,34 грн) - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 1 253,57 доларів США, 956,83 доларів США (що еквівалентно 8 896,11 грн) - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 39,34 доларів США (що еквівалентно 365,77 грн) - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Як вбачається із заочного рішення, банк стягнув з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором у повному обсязі (тіло кредиту, нараховані проценти та неустойку) на підставі розділу 6 «Порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку» договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 31 серпня 2007 року.

Відповідно до постанови Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 24 вересня 2015 року вищевказане рішення суду від 09 липня 2014 року виконано, боржником сплачено суму боргу за виконавчим документом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто при зверненні з позовом про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

З встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин вбачається, що ОСОБА_1 довів погашення ним боргу за кредитним договором. Натомість позивач не надав жодних доказів щодо наявності іншої заборгованості позичальника за цим кредитним договором.

Кредитор знову нарахував ОСОБА_1 заборгованість станом на день звернення до суду з цим позовом (06 квітня 2016 року) у розмірі 223 118,61 грн, а саме: 362 846,33 грн (сума заборгованості станом на укладення договору факторингу від 20 квітня 2015 року) за відрахуванням 139 727,72 грн (сума перерахованих 12 лютого 2016 року на користь позивача коштів у рахунок погашення заборгованості).

У матеріалах справи відсутній розрахунок вищевказаних сум заборгованості за кредитним договором, не зазначено період їх нарахування.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Отже з припиненням основного зобов'язання, припиняється і забезпечувальне зобов'язання.

Таким чином, якщо за рішенням суду стягнуто заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Отже, суди дійшли помилкового висновку про правомірність нарахування відповідачам вищевказаної заборгованості після фактичного виконання позичальником своїх кредитних зобов'язань.

За таких обставин підстави для покладення на відповідачів солідарного обов'язку сплатити на користь позивача відсотки за користування кредитними коштами та суми простроченого основного боргу станом на 06 квітня 2016 року у розмірі 223 118,61 грн відсутні.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах № 14-10цс18 від 28 березня 2018 року та № 14-154цс18 від 04 липня 2018 року.

Судами неправильно застосовані вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено, тому судові витрати покладаються на позивача.

Отже, на користь ОСОБА_1 з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»необхідно стягнути 7 697,60 грн (3 681,46 грн + 4 016,14 грн) судового збору (за подання апеляційної та касаційної скарг).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 7 697,60 грн судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В.Пророк

В. М.Сімоненко

І. М. Фаловська