АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2018 року м. Чернівці

справа № 724/410/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Яремка В.В.,

секретар: Андрушків С.П.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

третя особа: ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 червня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Єфтеньєва О.Г., повний текст якого складено 18 червня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення межі земельної ділянки згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі від 08 липня 2014 року.

Позовна заява мотивована тим, що 15 серпня 2002 року йому був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЧВ № 012117, загальною площею 0,64 га, яка розташована на території Клішковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: :05:005:0186.

Вказував, що у 2014 році за його заявою було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж вищевказаної земельної ділянки в натурі (на місцевості), межі спірної земельної ділянки були визначені на підставі акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання, та закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками - дерев'яними кілками у кількості 6. Даний акт погоджено з усіма землекористувачами сусідніх земельних ділянок, в тому числі і з відповідачем.

Зазначав, що відповідач межові знаки знищив та не дозволяє йому користуватись всією площею земельної ділянки, яка йому належить, та не дає можливості відновити межі земельної ділянки згідно плану меж земельних ділянок, які погоджені

Провадження №22-ц/794/865/18 Категорія 47

сторонами.

10.04.2017 року позивач звертався до Національної поліції України Хотинського ВП Кельменецького ВП ГУНП в Чернівецької області з заявою про порушення межових знаків зі сторони відповідача, в ході проведеної перевірки поліція у вищевказаному будь-якого кримінального правопорушення не встановила, та рекомендували вирішити конфлікт в судовому порядку.

Внаслідок недотримання вимог добросусідства з боку ОСОБА_2 позивач позбавлений можливості користуватись своєю земельною ділянкою, що призвело до зменшення її площі в натурі. Порушення вказаної межі відповідач здійснює з 2002 року і на сьогоднішній день межі по лінії В - Г вийшли на його територію, а саме: з точки «В» на 4,60 м., з точки «Г» на 5,50 м.

Також зазначав, що оскільки врегулювати конфлікт мирним шляхом не вдалося, тому вимушений звернутися за захистом свого права до суду.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду позивачем подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд позбавив його права на заявлення клопотання про призначення експертизи, оскільки розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, що стало наслідком прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, та в повній мірі їм відповідають.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів звернення до центрального органу виконавчої влади, яка реалізує державну політику у сфері земельних відносин щодо вирішення земельного спору стосовно меж земельних ділянок згідно державних актів на право приватної власності на землю серія ІІ-ЧВ № 012117 та серії ІІ-ЧВ № 012118, а також з того, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, чи дійсно порушуються його права у звязку із правом власності відповідача на сусідню земельну ділянку.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,6416 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Клішковецької сільської ради, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-ЧВ №012117 та копією витягу з Державного земельного кадастру на земельну ділянку №НВ-014 від 13.08.2014 року (а.с.7-8).

Згідно договору № 0492 від 08.07.2014 року ДП «Чернівецький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» було виготовлено технічну документацію на вищезазначену земельну ділянку (а.с.11-16).

Із самої технічної документації не вбачається порушення меж земельної ділянки позивача.

Відповідач ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянки площею 1,20 га в межах згідно з планом, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Клішковецької сільської ради, що підтверджується Державним актом про право приватної власності на землю серії ІІ-ЧВ № 012118, який виданий на підставі рішення 15 сесії ХХІІІ скликання від 22.03.2001 року Клішковецької сільської ради (а.с.46).

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

Згідно із ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У ч.2 ст.90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власники земельних ділянок зобов'язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів (п.г) ч.1 ст.91 ЗК України).

Відповідно до ч.3 ст.103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Відповідно до ст.107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

За приписами ч.1, 2, п.д) ч.3 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом застосування інших, передбачених законом, способів.

У пункті 7 постанови Пленум Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Ч.6-8 ст.79-1 ЗК України визначає, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 6 Конституції України право на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина гарантується безпосередньо Конституцією України.

У ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на ефективний засіб юридичного захисту, зміст якого полягає в тому, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, висновок суду першої інстанції відносно того, що позивачем не надано доказів звернення ним в центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, щодо вирішення земельного спору відносно меж земельних ділянок згідно державних актів на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧВ №012117 та серії ІІ-ЧВ №012118, є не обґрунтованим і може бути лише способом досудового врегулювання спору, а не перешкодою у зверненні за судовим захистом.

Проте, підставою відмови у позові стало не доведення обставин, які б свідчили про порушення права позивача на користування земельною ділянкою.

Аргументи ОСОБА_1 щодо позбавлення судом його як учасника справи права на заявлення клопотання про призначення експертизи та надання пояснень спростовується наступним.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою про відкриття провадження у справі від 03.05.2018 року суд ухвалив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, при цьому крім іншого, розяснив сторонам право на заявлення клопотань про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.29). Зазначена ухвала отримана ОСОБА_1 (а.с.33) та правом на розгляд справи в загальному провадженні останній не скористався.

Відповідно до положень змагальності та диспозитивності цивільного процесу, процесуальних прав та обовязків сторін, визначених ст.49 ЦПК України, приписів ст.81 ЦПК України щодо обовязку сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а також подання доказів і недопустимості доказування на припущеннях, колегія приходить до висновку щодо необґрунтованості тверджень апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції процесуального закону.

Крім того, правом на збір та предявлення суду доказів (зокрема, висновку експерта) на обґрунтування вимог позовної заяви позивач (апелянт) не скористався й під час апеляційного провадження.

Оскільки позивачем належними та допустимим доказами не визначено й не доведено розмірів земельної ділянки, за якими йому чиняться перешкоди в користуванні, отже не конкретизовано їх розташування на місцевості із вказівкою поворотних точок, тому колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий підпис /ОСОБА_4/

Судді підписи /ОСОБА_5, ОСОБА_6/