Провадження № 2/522/1169/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.,

за участю секретаря Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД», Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Престиж VII» ОСОБА_2 про визнання недійсними договору, скасування державної реєстрації, примусового виконання обовязку в натурі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовною заявою, у якій просила суд визнати за нею право власності на новозбудоване майно квартиру, будівельний номер 42, розрахунковою площею 65,43 кв. м., що розташована на 6-му поверсі жилого будинку №2 багатоповерхового жилого комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1.

19.09.2017р. було прийнято заочне рішення по справі, яким було задоволено поззовні вимоги в повному обсязі.

Представником Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Престиж VII» була подана заява про скасування заочного рішення, яка 24.10.2017р. була задоволена судом, а справа призначалась до загального розгляду.

В ході розгляду справи Позивач неодноразово змінював та/або збільшував позовні вимоги.

18.04.2018 р. Позивачем були викладені остаточні позовні вимоги, згідно з якими позивач просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №2/6-42 від 19.03.2014р., додаткову угоду від 26.12.2014р. до договору №2/6-42 від 19.03.2014р. укладені між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_2

- скасувати державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна та запис про право власності та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності щодо об'єкта нерухомого майна квартири АДРЕСА_1

- зобов'язати ТОВ «Добробуд ЛТД» виконати умови Договору про інвестування №Г1/И-82/1 від 22.08.2007р. та передати ОСОБА_1 через 25 днів з дня набрання законної сили рішення суду по справі №522/12903/17 за актом приймання-передачі квартири НОМЕР_1 загальною площею 73,5 кв.м., яка знаходиться на шостому поверсі у будинку розташованому за адресою АДРЕСА_1 зі стягненням з ОСОБА_1 доплати у сумі 33488,91 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

До суду надійшли письмові відзиви від ТОВ «Добробуд ЛТД», Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Престиж VII», які заперечували проти задоволення позову, вважали його безпідставним та незаконим. Інші учасники справи пояснень не надавали, участь у судових засіданнях не приймали, про причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

10 січня 2006 р. між ОСОБА_3 та ТОВ «Інвест-Прогрес» був укладений інвестиційний договір № Г1/И-82, відповідно до якого ТОВ «Інвест-Прогрес» зобов'язалось передати у власність Інвестора об'єкт інвестування безумовне майнове право на новозбудоване майно квартиру, будівельний номер 42, розрахунковою площею 65,43 кв. м., що розташована на 6-му поверсі жилого будинку №2 багатоповерхового жилого комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1, інвестор зобов'язалась прийняти обєкт інвестування і сплатити за нього інвестиції.

22 серпня 2007 року між ОСОБА_3, ТОВ «Інвест-Прогрес» та ОСОБА_4 була укладена угода до інвестиційного договору № Г1/И-82, згідно до якого сума у розмірі 358621,83 гривень сплачена підприємству ОСОБА_3 згідно до умов інвестиційного договору № Г1/И-82 від 10.01.2006р., зараховується як сплата інвестиційного внеску за майнові права на новозбудоване майно - квартиру, будівельний номер 42, розрахунковою площею 65,43 кв. м., що розташована на 6-му поверсі жилого будинку №2 багатоповерхового жилого комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1.Тобто, ТОВ «Інвест-Прогрес» визнало факт оплати та зарахування інвестиційного внеску майнових прав первісним інвестором. Відповідно до п. 5 інвестиційного договору №Г1/И-82/1, розмір інвестиції становить 358621,83 гривень, що включає в себе вартість обєкту інвестування та ПДВ.

Також, 22.08.2007р. між ОСОБА_4 та ТОВ «Інвест-Прогрес» був укладений договір №Г1/И-82/1, згідно з яким ТОВ «Інвест-Прогрес» зобов'язалось передати у власність Інвестора обєкт інвестування безумовне майнове право на новозбудоване майно квартиру, будівельний номер 42, розрахунковою площею 65,43 кв. м., що розташована на 6-му поверсі жилого будинку №2 багатоповерхового жилого комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1, інвестор ОСОБА_4 зобов'язався прийняти об'єкт інвестування і сплатити за нього інвестиції .

Згодом, між ТОВ «Інвест-Прогрес», ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_4 була укладена Додаткова угода, згідно з якою в договорі від 22.08.2007р. №Г1/И-82/1 права і обов'язки за вищевказаним договором №Г1/И-82/1 були передані від ТОВ «Інвест-Прогрес» Товариству з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД». Згідно до цього договору, у інвестора ОСОБА_4 виникло право вимоги до ТОВ «Добробуд ЛТД» за договором інвестування від 22.08.2007р. №Г1/И-82/1.

Угодою від 14.08.2009р., укладеною між ТОВ «Добробуд ЛТД», ОСОБА_4 та Позивачем в договорі про інвестування від 22.08.2007р. №Г1/И-82/1 був замінений первісний інвестор - ОСОБА_4 на нового інвестора - Позивача.

01.04.2014р. ТОВ «Добробуд ЛТД» отримав сертифікат відповідності закінченого будівництвом об'єкта - багатоповерхового житлового комплексу з паркінгом за адресою: АДРЕСА_1.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації № 343 від 16.06.2014р., об'єкту багатоповерховому житловому комплексу з паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 (будівельний номер), замовником якого є ТОВ «Добробуд ЛТД», присвоєно поштову адресу- АДРЕСА_1.

У липні 2014 року була здійснена передача об'єкта будівництва обслуговуючому неприбутковому кооперативу «Престиж-VІІ». Коли вона, як інвестор, звернулась за отриманням права власності на об'єкт інвестування, представники кооперативу відмовили їй в отриманні права власності, і в огляді об'єкту інвестування, посилались на те, що вона не має ніяких прав на куплений об'єкт.

23.12.2005р. був укладений договір інвестування №Г1/И-42 між ТОВ «Інвест-Прогрес» та ОСОБА_5 Згідно зазначеного договору ТОВ «Інвест-Прогрес» зобов'язалось передати ОСОБА_5 новозбудоване майно квартиру, будівельний номер 42, розрахунковою площею 65,43 кв. м., що розташована на 6-му поверсі жилого будинку №2 багатоповерхового жилого комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_5 в свою чергу зобов'язався сплатити інвестицію.

23.03.2009р. була укладена додаткова угода до договору №Г1/И-42 від 23.12.2005р. згідно якої, ТОВ «Добробуд ЛТД» взяло на себе зобов'язання ТОВ «Інвет-Прогрес» за договором №Г1/И-42 від 23.12.2005р.

16.09.2010р. був укладений договір про внесення змін до договору про інвестування №Г1/И-42 від 23.12.2005р., яким договір викладено в новій редакції.

19.03.2014р. була укладена додаткова угода до договору про інвестування №Г1/И-42 від 23.12.2005р., якою було замінено Інвестора ОСОБА_5 на ОСОБА_2

19.03.2014р. між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_2 був укладений договір №2/6-42 від 19.03.2014р. договору ТОВ «Добробуд ЛТД» зобов'язалось передати ОСОБА_2 новозбудоване майно квартиру, будівельний номер 42, що розташована на 6-му поверсі жилого будинку №2 багатоповерхового жилого комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1.

26.12.2014р. були підписані додаткова угода до договору, у якій вказана відповідна поштова адреса об'єкта, та акт прймння-передачі об'єкта.

На підставі зазначених докуметів була проведена відповідна державна реєстрація права власності.

Сторони обгрунтовують свою правову позицію ст.ст. 190, 203. ч.3 ст. 215, 509, 526, 538, 525, 658 ЦК України, ст. 18 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» тощо.

Проаналізувавши норми чинного законодавства суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.

Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком того, яке відповідно до закону не може їм належати.

Об'єктами права власності є будь-які речі (майно).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК).

Згідно зі ст. 190 ЦК майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

З аналізу чинного законодавства (статті 190, 656, 717 ЦК, Закон від 2 жовтня 1992 р. № 2654-ХІІ «Про заставу» (далі - Закон № 2654-ХІІ), Закон від 19 червня 2003 р. № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закон від 5 червня 2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-ІV)), а також з урахуванням висновків Верховного Суду України за результатами розгляду спорів з приводу майнових прав (справи № 6-29429св09, 6-52295св10, 6-32594св10), вбачається, що майнові права, поряд з будь-якими рухомими нерухомими речами, грошима, цінними паперами, є об'єктами цивільного обороту.

До майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном (наприклад: спадкові права; права вимоги особи за зобов'язаннями, за якими вона є кредитором; виключні права автора і под.), право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством (наприклад, захист майнових прав автора - за Законом від 23 грудня 1993 р. № 3792-ХІІ «Про авторське право і суміжні права»; далі - Закон № 3792-ХІІ), а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач стверджує, що договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №2/6-42 від 19.03.2014р. був укладений пізніше ніж Договір із Позивачем, у зв'язку із чим на час укладення договору із ОСОБА_2 розпоряджатися майновими правами міг лише Позивач. У зв'язку із чим на підставі ст. 203, 215, 658 ЦК України просить оскаржуваний договір визнати недійсним.

Однак, суд звертає увагу на те, що договір №2/6-42 від 19.03.2014р., це нова редакція договору 2/6-42 від 16.10.2010р., а той в свою чергу є новою редакцією Договору №Г1/И-42 про інвестування від 23.12.2005р., що за своєю датою укладений раніше ніж Договір з Позивачем.

Тому підстави вважати, що зазначений правочин є недійсним з підстав того, що на момент його укладання ТОВ «Добробуд ЛТД» не мало права розпоряджатися майновим правами на квртиру будівельний номер 42 не має. Також, Позивач не просить визнати недійсними попередні договори та їх редакції укладені з 2005 року, а вони невід'ємно пов'язані із ними.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації та відповідних записів, суд зазначає, що вона є похідною від вимоги про визнання правочину недійсним. У зв'язку з відсутністю підстав для задоволення вимоги про визнання правочину недійсним, відсутні й підстави для задоволення вимоги про скасування державної рєстраціії права власності та відповідних записів у реєстрі.

В силу частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 3 ст. 509, ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 651 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Спеціальна послідовність виконання зобов'язання передбачена для зустрічного виконання зобов'язання (ст. 538 ЦК). Воно є властивим для виконання взаємних (синалагматичних) зобов'язань, тому що тільки у цих зобов'язаннях сторони одночасно виступають боржником і кредитором та мають кореспондуючі права й обов'язки.

Під зустрічним виконанням зобов'язання розуміється виконання свого обов'язку однією зі сторін, що згідно із договором обумовлене виконанням обов'язку другою стороною. Таке виконання характеризується двома моментами: а) воно повинно відбуватися лише за умови виконання іншою стороною; б) і тільки після здійснення виконання іншою стороною.

Відповідно до матеріалів справи, Позивач посилається на те, що квартира АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 є майном, яке має бути передано Позивачу. Відповідно до матеріалів справи площа зазначеної квартири складає 73,5 кв. м. Згідно договору укладеного з Позивачем, а саме відповідно до п. 5.5. Договору №Г1/И-82/1 про інвестування від 22.08.2007р. (далі Договір), встановлено, що у разі зміни Розрахункової площі Новозбудованого майна більш ніж на Допустиме відхилення (3% від 65,43 кв. м, що складає 1,96 кв.м.) розмір Інвестиції коригується в відповідну сторону прямо пропорційно величині різниці між фактичним відсотком зміни Розрахункової площі Новозбудованого майна та Допустимим відхиленням. Відповідачу відомо про зміну площі (із документів, які містяться в матеріалах справи), проте в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження здійснення оплати Позивачем додаткових квадратних метрів, як передбачено Договором.

Також, суд зазначає, що обов'язок ТОВ «Добробуд ЛТД» щодо передання майна, та/або підписання документів виникає лише після сплати Позивачем повного розміру Інвестиції (п. 6.1 Договору). Позивачем не виконано зобов'язань за Договором в повному обсязі, тому вимагати виконання зобов'язань з боку ТОВ «Добробуд ЛТД» не має правових підстав.

Крім того, відповідно до Договору передбачена передача майна з будівельним номером, а Позивач заявляє вимогу про передання майна вже з присвоєним поштовим номером.

Таким чином, суд вважає, що вимога про зобов'язання ТОВ «Добробуд ЛТД» виконати умови договору є передчасною та безпідставною на час розгляду справи.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Позивача грошових коштів, суд зазначає, що Позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав.

Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Позивачем по справі є особа чиї права та інтереси було порушено, а Відповідачем є особа, яка саме порушила інтереси Позивача. Позовні вимоги є саме предметом позову і полягають в поновленні порушених прав Позивача. Суд вважає, що заявляти вимогу про стягнення з Позивача грошових коштів є саме прерогативою того, на чию користь вони будуть стягнені, у разі такої необхідності, а не Позивача. Крім того, Позивач не зазначає на користь кого саме стягнути зазначені кошти.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Разом з тим, суд зазначає, що до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «ПрестижVII» не заявлено жодних позвних вимог, тому Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Престиж VII» є неналежним відповідачем по справі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи та з урахуванням визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись: ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 258-259, 263 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД», Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Престиж VII» ОСОБА_2 про визнання недійсними договору, скасування державної реєстрації, примусового виконання обов'язку в натурі - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5 Розділу XII Перехідні положення ЦПК України).

Повний текст рішення суду складено 11.10.2018 року.

Суддя: А.Ю. Бойчук