Справа № 500/4803/18
Провадження № 2/500/2770/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області
в складі: головуючого судді Адамова А.С.,
за участю секретаря Нікітіної Ю.П.,
за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Ізмаїльський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Тобто, з 2014р. відповідач не проживає в їхньому будинку, житлом не користується, його речей чи майна в квартирі немає. Контактного звязку з ним у них немає та місце його проживання їм невідоме. У звязку з тим, що відповідач зареєстрований в їхньому будинку, вони не можуть користуватися у повній мірі своїм майном.
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позовну заяву у повному обсязі.
Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судове засідання не зявилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності та зазначили, що позовні вимоги підтримують, наполягають на їх задоволенні, не заперечують проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомляв, тому суд відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у звязку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивачів.
Представник третьої особи, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про згоду на задоволення позовних вимог та розгляд справи без його участі.
У судовому засіданні були допитані свідки: ОСОБА_7, ОСОБА_8, які є друзями позивачів, та які пояснили, що відповідачка є колишньою дружиною позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 з 2014 року не мешкає за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Короленка, 49. До позивачів в квартиру не приїжджала весь цей період та її речей в будинку нема.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення свідків, суд дійшов наступного.
Вказане також підтверджено листом КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1393 від 20.09.2018р.
Згідно будинкової книги, а також паспортів позивачів, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 з 26.11.1998р., позивач ОСОБА_1 з 29.12.2003р., зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідач зареєстрований за вказаною адресою з 14.10.2010р.
Вказане також вбачається із довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області.
Як зазначають позивачі, відповідач була зареєстрована в їхньому будинку як дружина ОСОБА_1. З 2014р. шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 фактично припинилися, та 06.08.2016р.шлюб між ними було розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ЖД №139365 від 06.08.2016р., виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. З 2014р. відповідач не проживає в будинку позивачів, житлом не користується, її речей чи майна в квартирі немає. Контактного звязку з нею у них немає та місце його проживання їм невідоме. У звязку з тим, що відповідач зареєстрований в їхньому будинку, вони не можуть користуватися у повній мірі своїм майном, чим порушуються права позивачів.
Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст.ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди.
Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.
Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих обєктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).
Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.
Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2012 року, суд касаційної інстанції аналізуючи положення статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, дійшов до висновку, що збереження права користування жилим приміщенням передбачене лише для членів сімї власника цього приміщення.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Вищезазначений висновок співпадає з позицією Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в рішенні від 21.12.2011 року (головуючий Дьоміна О.О.), а також позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16.
Враховуючи викладене, з огляду на те, що відповідач не проживає у зазначеному приміщенні більше трьох років, що також підтверджено показами свідків, то відповідно до приписів чинного законодавство він втратив право на користування цим житлом.
В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрацією встановлюється офіційне місце проживання особи.
Відповідно до ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.
Таким чином, будь-які правові підстави для перебування на реєстраційному обліку за адресою належного позивачам майна у відповідача відсутні, оскільки він є колишнім членом сімї, який не проживає у помешканні більше року, своїм перебуванням на теперішній час на реєстраційному обліку в будинку №49 по вул.. Короленка в м. Ізмаїлі, який утримують позивачі, відповідач створює перешкоди в реалізації ними в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власників зазначеного майна, тобто порушує ч.ч. 1,2 ст. 317, ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України.
Викладене не суперечить нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення цих прав особи.
Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_6, не будучи власником житлового будинку №49 по вул.. Короленка в м. ІзмаїліОдеської області, залишається зареєстрованим в ньому, при цьому не проживає в будинку, що належить на праві власності позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю власникам позивачам, та між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.
При цьому, суд зазначає, що позовна вимога щодо зобовязання Ізмаїльський РВ ГУМС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку відповідача за вказаною адресою, не підлягає задоволенню, так як зняття ОСОБА_6 з реєстраційного обліку за вказаною адресою це самостійна підстава за ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_6 з реєстраційного обліку за адресою: 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Короленка, 49.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Короленка, 49, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_3 (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Короленка, 49, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_4 (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Короленка, 49, паспорт серії КМ 143463, виданий 13.05.2003 року Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області), ОСОБА_5 (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Короленка, 49, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) до ОСОБА_6 (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Короленка, 49, паспорт серії КМ 617192, виданий 16.09.2009р. Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області), третя особа - Ізмаїльський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії КМ 617192, виданий 16.09.2009р. Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області, зареєстрованою за адресою: 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Короленка, №49, такою, що втратила право на користування жилим приміщенням житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Короленка, 49.

У задоволенні позовної вимоги щодо зобовязання Ізмаїльського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії КМ 617192, виданий 16.09.2009р. Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області, за адресою: 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Короленка, №49, відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано 09.10.2018р.

Суддя: ОСОБА_10