Постанова

Іменем України

11 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 754/9431/16-ц

провадження № 61-19154св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року в складі судді Лісовської О. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з останньої на свою користь неустойку з 04 лютого до 28 листопада 2016 року у розмірі 670 500,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року з відповідача на його користь стягнуто 45 000,00 грн за договором про надання правової допомоги та неустойку у розмірі 10 000,00 грн, проте до цього часу судове рішення відповідач не виконала.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю правових підстав для стягнення неустойки, оскільки її розмір визначено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що предметом позову було стягнення неустойки за порушення зобов'язання за договором про надання послуг та на ці правовідносини розповсюджуються положення статей 549, 611 ЦК України; суд безпідставно послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 11 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір про надання послуг, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язався надати правову допомогу та у судовому порядку вирішити питання про визнання права власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 та виселення з неї ОСОБА_6

Відповідач зобов'язувалась протягом 20 днів після набрання законної сили рішенням суду про визнання за нею права власності на спадкове майно виплатити позивачу грошову винагороду у розмірі 5 % від суми позову.

Цим договором передбачено, що штрафні санкції складають 5 % від суми гонорару за кожний день прострочення.

12 вересня 2014 року ОСОБА_5 оформила довіреність, якою уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси в усіх державних органах.

Після набрання судовим рішенням законної сили відповідач відмовилася сплатити позивачу кошти за надані послуги.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто 45 000,00 грн вартості послуг за договором та 10 000,00 грн неустойки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності правових підстав для стягнення неустойки, оскільки її розмір визначено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до статті 525, частини першої статті 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або до інших вимог, що звичайно ставляться.

ОСОБА_4 у листопаді 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення з останньої суми наданих послуг та пені у зв'язку з тим, що вона не виконала зобов'язань за договором про надання правової допомоги. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року на користь позивача було стягнуто 45 000,00 грн вартості послуг за договором та 10 000,00 грн неустойки. При цьому позивач просив стягнути пеню у розмірі 148 500,00 грн, проте суд розмір пені визначив у 10 000,00 грн.

Позивач зазначав, що рішення суду не виконане, тому з 04 лютого до 29 листопада 2016 року пеня у розмірі 670 500,00 грн підлягає стягненню з відповідача.

Разом із тим такі вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки обсяг зобов'язань відповідача перед позивачем, у тому числі й розмір неустойки за договором про надання послуг від 11 вересня 2014 року було визначено судом при ухваленні рішення від 04 лютого 2016 року.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно встановив обставини справи на основі об'єктивної оцінки доказів, наданих сторонами, та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

С.П. Штелик