Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 447/2194/16-ц

провадження № 61-18528св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Висоцької В. С.

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

заявник ОСОБА_1,

заінтересовані особи: державний виконавець Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Марутяк Олег

Ігорович, ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2017 року у складі суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В., Копняк С. М.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на неправомірні дії та постанову державного виконавця Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Марутяка О. І., заінтересована особа ОСОБА_3

Скарга мотивована тим, що згідно рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з матірю ОСОБА_5 та зобовязано ОСОБА_3 повернути дитину матері. Вказане рішення не виконано. Постановою державного виконавця Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Марутяка О. І. від 10 жовтня 2016 року закінчено виконавче провадження. Вказувала, що державний виконавець неправомірно закінчив виконавче провадження, не вчинивши всіх необхідних і передбачених законом виконавчих дій для виконання ухваленого на її користь рішення суду, яким визначено місце проживання її малолітнього сина разом з нею та зобовязано батька повернути їй дитину, оскільки рішення суду не виконане.

Посилаючись на викладені обставини, просила визнати неправомірними дії державного виконавця Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Марутяка О. І. щодо завершення виконавчого провадження ВП № 47533516 з виконання виконавчого листа, виданого 08 травня 2015 року Миколаївським районним судом Львівської області, визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Марутяка О. І. від 10 жовтня 2016 року про закінчення виконавчого провадження ВП №47533516 з виконання вказаного виконавчого листа.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 04 січня 2017 року скаргу задоволено. Визнано неправомірними дії державного виконавця Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Марутяка О. І. щодо завершення виконавчого провадження ВП № 47533516 з виконання виконавчого листа № 447/482/14-ц, виданого 08 травня 2015 року Миколаївським районним судом Львівської області.

Визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Марутяка О. І. від 10 жовтня 2016 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 47533516 з виконання виконавчого листа № 447/482/14-ц, виданого 08 травня 2015 року Миколаївським районним судом Львівської області.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що під час розгляду справи державним виконавцем не було надано суду достатніх доказів того, що у межах наданих йому повноважень немає можливості організувати виконання рішення суду у примусовому порядку. Інформація, викладена у постанові про закінчення виконавчого провадження застаріла, зокрема, про місце та форму навчання дитини, яка надана 01 грудня 2015 року.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2017 року ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 04 січня 2017 року скасовано та постановлено нову про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що після відновлення на виконання ухвали суду виконавчого провадження рішення в частині зобовязання батька-боржника повернути дитину матері-стягувачеві не може бути виконане без участі боржника, який впродовж тривалого часу (більше двох років) не вчиняє жодних активних дій щодо повернення дитини матері, а дитина вже сама відмовляється йти до матері, у дитини наявне захворювання нервової системи «псоріаз у прогресуючій стадії», що підтверджується висновком органу опіки та піклування від 14 листопада 2016 року та медичними документами, тому дії державного виконавця щодо завершення виконавчого провадження є законними. В процесі примусового виконання рішення суду законом заборонено застосовувати фізичний примус до дитини, а іншого порядку для виконання такого рішення суду та іншої підстави для закінчення виконавчого провадження не передбачено, що не перешкоджає стягувачеві звертатись до суду із позовом про відібрання дитини за наявності для того передбачених законом правових підстав, що, до того ж, і було зроблено стягувачем.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що державним виконавцем не було вжито жодних заходів примусового виконання рішення, в тому числі щодо зобовязання боржника ОСОБА_3 повернути дитину матері ОСОБА_1 або провести примусове виконання рішення у випадку відмови боржника виконати вимоги державного виконавця. Інших заходів примусового виконання рішення державним виконавцем не вживалось, а докази організації виконання рішення без участі боржника в матеріалах справи відсутні. Під час проведення виконавчих дій 26 серпня 2016 року боржник був присутній, тому державним виконавцем безпідставно прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження. Оскільки рішення суду не виконано та дитина не передана матері, державний виконавець дійшов передчасного висновку про те, що ним було здійснено усі передбачені законом дії щодо примусового виконання рішення суду та щодо обґрунтованості закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

10 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди установили, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 квітня 2015 року, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матірю ОСОБА_5 Зобовязано батька ОСОБА_3 повернути дитину матері ОСОБА_5 В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_5 про негайне відібрання дитини від батька ОСОБА_3 відмовлено.

На підставі вказаного рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року, Миколаївським районним судом Львівської області 08 травня 2016 року було видано виконавчий лист № 447/482/14-ц про зобовязання батька ОСОБА_3 повернути малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, матері ОСОБА_5

Постановою державного виконавця Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Марутяка О. І. від 14 травня 2015 року, за заявою стягувача ОСОБА_5 відкрито виконавче провадження № 47533516.

Установлено, що державним виконавцем було проведено ряд виконавчих дій з примусового виконання вказаного виконавчого листа, а саме: неодноразові виклики та примусовий привід боржника до Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області; звернення до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника; розшук дитини для встановлення місця її фактичного проживання, яким встановлено, що дитина проживає за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_1, разом з батьком боржником ОСОБА_3 та його батьками дідом та бабою дитини, та навчання, яким встановлено, що дитина навчається у приватній школі-гімназії «Відродження» на дистанційній формі навчання з 17 листопада 2015 року без відвідування приміщення школи; неодноразовий вихід за місцем проживання дитини з участю сторін виконавчого провадження, представників органу опіки та піклування із застосуванням відеозапису; звернення до суду із заявою про встановлення способу виконання рішення суду шляхом відібрання дитини від батька та передачі дитини матері; накладення штрафів на боржника за невиконання рішення суду та внесення подання в правоохоронні органи для притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Рішення не виконано ні за фактичним місцем проживання дитини, оскільки дитина не виходила з будинку, а батько не вчиняв активних дій щодо повернення дитини матері, ні за місцем навчання, оскільки дитина навчається на дистанційній формі навчання без відвідування навчального закладу.

15 лютого 2016 року постановою державного виконавця Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області закінчено виконавче провадження № 47533516 щодо примусового виконання вказаного вище виконавчого листа.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 01 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 19 липня 2016 року, за скаргою ОСОБА_1 постанову від 15 лютого 2016 року визнано неправомірною та скасовано.

Постановою виконуючого обовязки начальника Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_6 від 02 серпня 2016 року відновлено виконавче провадження з виконання вказаного вище виконавчого листа.

Постановою виконуючого обовязки начальника Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_6 від 23 серпня 2016 року для виконання рішення суду створено виконавчу групу, до складу якої увійшли: виконуючий обовязки начальника Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області та три державних виконавця цього відділу.

26 серпня 2016 року виконавча група за участю понятих, представників органу опіки та піклування, стягувача та боржника в черговий раз здійснила вихід за адресою місця проживання малолітнього ОСОБА_4: АДРЕСА_1, який при спілкуванні з матірю відмовився йти до неї. Під час проведення вказаної виконавчої дії здійснювався відеозапис.

13 вересня 2016 року державний виконавець Марутяк О. І. звернувся до суду із заявою про встановлення порядку і способу виконання вказаного виконавчого листа, а саме: послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем, однак постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року у задоволенні заяви відмовлено.

Постановою державного виконавця Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 10 жовтня 2016 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про зобовязання боржника ОСОБА_3 повернути малолітнього ОСОБА_4 матері ОСОБА_1 на підставі пункту 11 частини першої 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Частина перша статті 14 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Порядок виконання судових рішень визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобовязаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із обєктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Разом з тим, невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

Постановляючи ухвалу про задоволення скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що державним виконавцем не було вжито всіх передбачених законодавством дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду.

Враховуючи, що рішення виконавчого Миколаївського районного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року про зобовязання батька повернути дитину матері залишилось не виконаним, висновок апеляційного суду про законність дій державного виконавця щодо завершення виконавчого провадження не ґрунтується на вказаних вище вимогах закону.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дії державного виконавця Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Марутяка О. І. щодо завершення виконавчого провадження ВП № 47533516 з виконання виконавчого листа № 447/482/14-ц, виданого 08 травня 2015 року Миколаївським районним судом Львівської області, є неправомірними тому наявні підстави для скасування постанови державного виконавця від 10 жовтня 2016 року про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а ухвала суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2017 року скасувати, ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 04 січня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.

Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С.

П. Штелик