"12" жовтня 2018 р.
Справа № 642/5584/18
Провадження № 2о/642/242/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді - Шрамко Л.Л.,

з участю секретаря - Тугая К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, про встановлення факту народження дитини, заінтересована особа відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, -

встановив:

Адвокат ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, звернувся до суду з заявою про встановлення факту народження 15 березня 2017 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, дитини жіночої статі ОСОБА_3, 15.03.2017 р..н, батьком якої є ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_2, знаходячись у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, 15 березня 2017 року у м. Стаханові Луганської області народила дитину жіночої статі ОСОБА_3, батьком якої є ОСОБА_4, 1981р.н. На тимчасово окупованій території було видане свідоцтво про народження дитини серія І-ВВ №016460 від 28.03.2017. Встановлення факту народження дитини необхідне для отримання свідоцтва про народження встановленого зразка.

В судове засідання заявник та його представник, а також представник зацікавленої особи не зявилися, про слухання справ були повідомлена належним чином. Заявник в поданій заяві просить розглянути справу без його участі.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд вправі встановити факт народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Підставою для встановлення факту народження є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про народження громадянина в певний час і за певних обставин.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 19.09.2003 перебуває у шлюбі з ОСОБА_4, що підтверджується відміткою в паспорті заявника - ЕН 301404 від 29.11.2003.

15 березня 2017 року у м. Стаханові Луганської області ОСОБА_2 народила дівчинку ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-ВВ №016460 від 28.03.2017, виданим Відділом запису актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції Луганського міського управління юстиції.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Згідно ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, встановлено, що дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Статтею 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Проте, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

З огляду на наведене, суд приймає до уваги свідоцтво про народження дитини серія І-ВВ №016460 від 28.03.2017, видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, відповідно до якого ОСОБА_3 народилася 15 березня 2017 року в м. Стаханові Луганської області, та визнає вказану в цих документах інформацію в даному випадку достатніми доказами на підтвердження факту народження дитини.

Відповідно до п. 1 Постанови ПВС України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту народження, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати свідоцтво про народження дитини ОСОБА_3, виданого державним органом України.

Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 89, 264, 265, 268, 315-319, 430 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 (адреса для листування: м. Харків, вул. Конторська, 5), яка діє в інтересах ОСОБА_2 (адреса для листування: м. Харків, вул. Конторська, 5), про встановлення факту народження дитини, заінтересована особа відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (адреса для листування: м. Харків, вул. Сумська, 61) - задовольнити.

Встановити факт народження 15 березня 2017 року ОСОБА_3, громадянина України, у м. Стаханові Луганської області, Україна, матірю якої є ОСОБА_2, 12.06.1983 р..н, громадянка України, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, вул. кв 40 років Победи, 12, кв. 69), а батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4).

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня складення повного рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя Л.Л. Шрамко