Номер провадження: 22-ц/785/2361/18
Номер справи місцевого суду: 493/1665/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, на рішення Балтського районного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Ільніцької О.М. 07 серпня 2017 року у м. Балта Одеської області,-

встановила:

08 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів, який було уточнено, про поділ майна подружжя та визнання правочинів недійсними (т.1, а.с. 3-4, 73-75, 81-83).

В обґрунтування свого позову посилалась на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали автомобіль ВАЗ 21703, 2008 року випуску та вантажний тягач FREIGHTLINER LLC, 2001 року випуску. На даний час між сторонами фактично припинені шлюбні відносини. Відповідач продав зазначені автомобілі ОСОБА_4, уклавши відповідні договори 09 листопада 2016 року та 19 листопада 2016 року без згоди позивачки, у звязку із чим ОСОБА_2 просить визнати вказані договори купівлі-продажу автомобілів недійсними та скасувати перереєстрацію автомобілів.

Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року накладено арешт на будинок № 46 по вул. Введенська (колишня Калініна) в м. Балта Одеської області, який належить ОСОБА_3 (т.1, а.с. 35-36).

22 грудня 2016 року ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, відшкодування вартості невідємних поліпшень майна (а. с. 56-58).

Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучена ОСОБА_4 (т.1, а.с. 60-61).

Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 03 квітня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_3 залишений без розгляду (т.1, а. с. 141).

Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 16 травня 2017 року клопотання представника ОСОБА_2 про розєднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог у самостійні провадження задоволено, виділено в самостійне провадження вимоги про поділ спільного майна подружжя (т.1, а.с. 153).

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 07 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (т.1, а.с. 171-173).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме, на думку апелянта, судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому факту, що спірні автомобілі є сумісним майном подружжя, між сторонами відсутні угоди про поділ даного рухомого майна; на думку ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, при укладанні договорів купівлі-продажу автомобілів, мала знати, що дане майно є сумісним майном подружжя (а. с. 182-192).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 червня 1994 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (т.1, а.с.8).

В період шлюбу сторонами було придбано автомобіль ВАЗ 21703, 2008 р. випуску, держномер ВН 75-58 СА, реєстрація якого здійснена Котовським РЕВ ДАІ 08 серпня 2008 року, а також вантажний автомобіль FREIGHTLINER LLC, 2001 р.випуску, держномер ВН 71-31 ЕН, реєстрація якого здійснена Котовським РЕВ ДАІ 27 жовтня 2012 року (а.с.11).

Згідно договору купівлі-продажу від 09 листопада 2016 року, посвідченого сервісним центром №5149 РСЦ МВС в Одеській області, ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 вантажний автомобіль FREIGHTLINER LLC, а згідно договору від 19 листопада 2016 року автомобіль ВАЗ 21073 (т.1, а.с.99, 101). На підставі вказаних договорів сервісним центром №5149 РСЦ МВС здійснена перереєстрація цих транспортних засобів на ОСОБА_4 (т.1, а.с.98,100).

З наданих до суду першої інстанції сервісним центром №5149 РСЦ МВС в Одеській області документів не вбачається, що на укладення оспорюваних договорів позивачка ОСОБА_3 надавала письмову згоду.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як визначено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд зясовує наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

До засад цивільного законодавства, визначених ст.3 ЦК України, відноситься, зокрема, добросовісність.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників (ч.2 ст.369 ЦК України).

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, у справі за №6-7цс15 від 08 квітня 2015 року, у справі №6-1743цс16 від 05 липня 2017 року.

В судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що відповідачка ОСОБА_4, яка є стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу, при їх укладенні діяла недобросовісно, тобто, що вона знала чи не могла не знати про те, що автомобілі належать подружжю на праві спільної сумісної власності, і що ОСОБА_3 не отримав згоди на їх продаж позивачки ОСОБА_2

У звязку із викладеним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка ОСОБА_2 невірно обрала спосіб захисту порушеного права, а тому підстави для задоволення її позову відсутні, що, однак, не позбавляє позивачку права звернутись до суду за захистом порушеного права на загальних підставах.

Колегія суддів вважає необґрунтованим довід апеляційній скарзі ОСОБА_2, що судом не було наданої належної оцінки тому факту, що спірні автомобілі є сумісним майном подружжя, між сторонами відсутні угоди про поділ даного рухомого майна, оскільки судом першої інстанції не заперечувалось, що автомобілі є сумісним майном подружжя, однак, звернуто увагу позивачки

на норми діючого законодавства, якими не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Крім того, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Необґрунтованим є також довід апеляційної скарги ОСОБА_2, що третя особа ОСОБА_4 при укладанні договорів купівлі-продажу автомобілів мала знати, що дане майно є сумісним майном подружжя, оскільки апелянтом не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що відповідачка ОСОБА_4, яка є стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу, при їх укладенні діяла недобросовісно, тобто що вона знала чи не могла не знати про те, що автомобілі належать подружжю на праві спільної сумісної власності, і що ОСОБА_3 не отримав згоди на їх продаж позивачки ОСОБА_2

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Балтського районного суду Одеської області від 07 серпня 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 07 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складений 02 листопада 2018 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.М. Таварткіладзе

ОСОБА_5