Справа № 753/5629/14 Головуючий 1 інстанція - Коренюк А.М.
Провадження № 22-ц/824/454/2018 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суд м.Києва від 23 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє усвоїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, який у свою чергу є правонаступником ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал-Авто», Товариства з обмеженою відповідальністю «АЦК-Авто», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ореон-Трейд», ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортного засобу, -

в с т а н о в и в:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який надалі уточнив, доповнив і мотивував тим, що із 17 липня 1998 року перебував із відповідачкою ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 26 жовтня 2012 року шлюб між ними розірвано.

Зазначав, що в період зареєстрованого шлюбу у 2009 році вони спільно придбали автомобіль «Nissan Note» р.н.НОМЕР_2, 2008 року випуску, який був зареєтрований на ім'я відповідачки і який є їх спільною сумісною власністю подружжя. Вказував, що 27 червня 2012 року відповідачка без його згоди на підставі довідки-рахунку продала автомобіль своїй матері ОСОБА_6, яка 05 листопада 2014 року продала автомобіль відповідачу ОСОБА_8, а той у свою чергу 07 листопада 2014 року продав його ОСОБА_7, яка 20 жовтня 2015 року провела відчуження автомобіля ОСОБА_9

Посилаючись на порушення його прав, передбачених ст.65 СК України, зокрема на те, що він своєї письмової згоди на відчуження автомобіля не надавав, про відчуження не знав, просив визнати недійсними договори купівлі-продажу автомобіля «Nissan Note», 2008 року випуску номер кузова НОМЕР_1, укладені: 27 червня 2012 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_6; 05 листопада 2014 року Між ОСОБА_6 і ОСОБА_8, 07 листопада 2014 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_7, 20 жовтня 2015 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_9 Судові витрати стягнути з відповідачів у рівних частках.

- 2 -

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 23 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на його незаконність і необгрунтованість, неправильне визначення судом спірних правовідносин. Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що наявність іншого судового рішення про розподіл майна подружжя, яким на його користь стягнуто половину вартості автомобіля, є перешкодою для задоволення вимог в даній справі. Суд не врахував, що він заявляв вимоги з кількох підстав, зокрема як у зв'язку із порушенням його прав як подружжя, так і у зв'язку з тим, що рішення суду в іншій справі про стягнення компенсації вартості 1/2 частки спільного майна у розмірі 1244867,84 грн. до цього часу не виконане за відсутності майна та коштів у відповідачки. На квартиру відповідачки накласти стягнення неможливо, бо там мешкає її малолітній син від другого шлюбу Ніколас, а отримати згоду служби у справах дітей про стягнення теж неможливо, а відтак єдиним майном за рахунок якого можливо задоволити вимоги є автомобіль.

Відповідачі не скористалися правом на подачу відзиву.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Дарницького районного суду м.Києва як незаконне.

Клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у зв'язку із тим, що його представник ОСОБА_10 перебуває у відпустці колегія суддів відхилила з огляду на ненадання позивачем будь-яких доказів про відпустку його представника. При цьому колегія суддів керувалася тим, що представник позивача ОСОБА_10 про час розгляду справи повідомлений 26 жовтня 2018 року, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не з'явився, причин неявки не повідомив, заяви про відкладення розгляду із доказами причин неявки не надав.

Представник відповідача ОСОБА_9в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Решта учасників справи належним чином повідомлялися про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, телефонограмою, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу автомобіля недійсними, суд обгрунтовував свої висновки тим, що права позивача щодо вказаного автомобіля вже поновлені (захищені) рішенням суду, яке набрало законної сили, і яким між сторонами проведений розподіл спільного майна подружжя шляхом стягнення на користь позивача грошових коштів, в тому числі вартості 1/2 частини відчуженого без згоди позивача автомобіля.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що сторони із 17 липня 1998 року перебували у зареєстрованому

- 3 -

шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 26 жовтня 2012 року розірвано.

В період шлюбу сторони на ім'я відповідачки ОСОБА_4 придбали у 2009 році автомобіль «Nissan Note» р.н.НОМЕР_2, 2008 року випуску, який був їх спільною сумісною власністю подружжя.

Також судом встановлено, що після розлучення з відповідачкою позивач звернувся до суду з позовом про розподіл майна подружжя. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 15 травня 2015 року у справі № 753/14447/13-ц, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_3 задоволено частково. В порядку розподілу майна ОСОБА_4 виділено рухоме побутове майно, а також будинок в садовому товаристві «Битовик» та гаражний бокс у підземному паркінгу. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості 1/2 частки майна у розмірі 1244867,84 грн.

Вказаним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 15 травня 2015 року встановлено, що придбаний сторонами в період шлбюбу автомоібль «Nissan Note» р.н.НОМЕР_2, 2008 року випуску, був відчужений ОСОБА_4 27 червня 2012 року своїй матері без згоди і відома чоловіка ОСОБА_3, що є порушенням ст.65 СК України та прав останнього як одного з подружжя.

З огляду на те, що автомобіль був неодноразово відчужений, суд не задоволив вимогу ОСОБА_3 про його виділення у власність відповідачки, та задоволив вимогу про стягнення половини вартості відчуженого нею автомобіля на користь ОСОБА_3

Згідно положень ч.1 ст.4 ЦПК України (ч.1 ст.3 ЦПК в редакції на час ухвалення рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15 травня 2015 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ч.3 ст.13 ЦПК України (ч.2 ст.11 ЦПК в редакції на час ухвалення рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15 травня 2015 року) учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, позивач ОСОБА_3 на власний розсуд розпорядився своїми правами при вирішенні спору із ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя і не заявляв вимог про визнання недійсним договору щодо відчуження спірного автомобіля, а вирішив захистити свої порушені права у спосіб стягнення із відповідачки половини вартості неправомірно відчуженого автомобіля, що суд і зробив захистивши його права і стягнувши половину вартості автомобіля.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом вказаних норм об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес позивача з боку відповідача, до якого власне і пред'являються позовні вимоги.

За таких обстаивн, оскільки судом встановлено, що позивачвже звернувся за захистом своїх прав і вони захищені судом у обраний ним спосіб, а саме шляхом стягнення компенсації вартості половини автомобіля, на даний час відповідачем права позивача на половину вартості автомобіля не оспорюються, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про хибність висновків суду про те, що наявність іншого судового рішення про розподіл майна подружжя, яким на його користь стягнуто половину вартості автомобіля, є перешкодою для задоволення вимог в даній справі необгрунтовані.

Як вище вказувалося після розлучення позивач подав позов, в якому серед інших вимог просив виділити автомобіль ОСОБА_4 та стягнути на його користь компенсацію його вартості, що суд і зробив.

- 4 -

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до приписів ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов'язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Як зазначено в Доповіді щодо верховенства права Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії), правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.

ЄСПЛ зазначав, що сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99).

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наявність іншого судового рішення про розподіл майна подружжя, є перешкодою для задоволення вимог в даній справі.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що він заявляв вимоги з кількох підстав, зокрема як у зв'язку із порушенням його прав як подружжя, так і тим, що рішення суду в іншій справі про стягнення компенсації вартості 1/2 частки спільного майна у розмірі 1244867,84 грн. до цього часу не виконане за відсутності майна та коштів у відповідачки. На квартиру накласти стягнення неможливо, бо там мешкає її малолітній син від другого шлюбу Ніколас, а отримати згоду служби у справах дітей про стягнення теж неможливо, а відтак єдиним майном на яке можливо звернути стягнення є автомобіль.

Фактично позивач обгрунтовує своє звернення до суду із вимогами про визнання недійсними правочинів щодо відчуження автомобіля необхідністю виконння судового рішення.

- 5 -

Проте така позиція позивача не грунтується на вимогах закону.

По-перше, ст.65 СК України, на яку посилається позивач і яка передбачає можливість звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним, захищає права подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, і не регулює питання захисту прав особи як стягувача у виконавчому провадженні, як помилково вважає позивач.

По-друге, захист прав стягувача у виконавчому провадженні регулюється Законом України «Про виконавче провадження» та розділами VІ, VІІ ЦПК України і не передбачає вказаного позивачем способу захисту для звернення стягнення на майно.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суд м.Києва від 23 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: