22-ц/4804/164/18
223/724/17

Головуючий у 1-й інстанції Луньова О.Г.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 жовтня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Попової С.А.,
суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Привтабанк»
на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 25 червня 2018 року, ухваленого у складі судді Луньової О.Г.,
по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»
про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 25 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» - ОСОБА_4, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом, 27 вересня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 5700грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

На підтвердження заявлених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» надано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами (а.с. 7); розрахунок заборгованості за кредитним договором, вчинений банком, станом на 31.07.217р. складає 73240,05грн., з яких: заборгованість за кредитом - 5547,81грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 60179,84грн., заборгованість за пенею та комісією - 3548,59грн., штраф (фіксована частина) - 500грн. та штраф (процентна складова) - 3463,81грн. (а.с. 4-6); витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 8-9); витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 10-33).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці, то з урахуванням аналізу положень у ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України, строк звернення до суду із даним позовом банку сплив, що унеможливлює стягнення витребуваної банком суми заборгованості.

З такими висновками суду не можна не погодитись, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, є незмінною і підстав для відступлення від неї колегія суддів не вбачає.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. При цьому переривання позовної давності можливо лише в межах строку позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як зясовано, в ході розгляду справи судом першої інстанції відповідачем і її представником заперечувався факт укладення кредитного договору на умовах, долучених до позовної заяви банку, а також зміст цих долучених Умов, витяги з тарифів, що не підписані позичальником, у звязку з чим заявлялись клопотання про витребування з банку документів щодо того, на яких умовах дійсно надавався кредит (а.с. 62, 99, 111).

Суд, багаторазово визнавав явку представника кредитора обовязковою і витребував оригінал анкети-заяви, завірені копії документів, що супроводжували укладення кредитного договору (а.с. 70, 101, 108), що не призвело до результату.

Твердження банку, про ознайомлення ОСОБА_2 саме з тими Умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами, які долучались до позовної заяви, є бездоказовими, оскільки банком не представлені докази з беззаперечного свідчення того, що саме ці, долучені банком до позовної заяви, Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобовязання відповідач згідно Умов.

Колегія суддів пересвідчилась, що підписана відповідачем анкета-заява про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг від 27.09.2010р. (а.с. 7) таких умов, заперечуваних нині ОСОБА_2, не містить.

У звязку з чим у апеляційного суду немає підстав не погоджуватись із твердженням в рішенні суду про неузгодження між сторонами умов кредитного договору.

На аналогічні обставини звернув увагу Верховний Суд України у постанові від 22.03.2017р. по справі № 6-2320цс16, виклавши правові висновки про неможливість брати за доведені і такі, що є наслідком погодження сторін, Умови кредитного договору, що не були підписані позичальником.

За відсутності документів банку щодо строку видачі платіжної картки і строку її видачі, суд першої інстанції виходив з положень п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, де вказано що договір діє протягом 12 міяців з моменту підписання, тобто з 27.09.2010р. Якщо жодна зі сторін не заявить про припинення дії договору, то цей строк автоматично лонгується на той де строк.

Таким чином, максимальним строком дії укладеного між сторонами договору, з урахуванням передбаченого договором однократного його лонгування на 12 місяців, слід було вважати 27.09.2012р., оскільки відсутні відомості про ініціацію позичальником припинення договору к моменту закінчення першого терміну до 27.09.2011р.

Позиваючись до суду, банк стверджує отримання відповідачем кредиту у розмірі 5700грн. на умовах кінцевого терміну повернення, що відповідає строку дії картки.

Укладеним між сторонами кредитним договором визначено строк його дії, що кореспондує до закінчення строку дії платіжної картки - строк погашення кредита в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці.

Як вбачається з анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг (а.с. 7), кредитний ліміт, що передбачався до видачі клієнту ОСОБА_2, становить 5000грн.

В змісті долучених до апеляційної скарги викопіювання по руху коштів на раухкну № 5577***4576 міститься вказівка на наданий відповідачеві кредитний ліміт в розмірі 5700грн. Посилання суду на непідтвердження надання позичальникові суми кредиту в такому розмірі, з огляду на правильне визначення судом факту пропуску банком строку позовної давності, про що мова піде нижче, не призвело до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, анкета-заява не містить будь-яких даних про строки дії кредитного договору, термін остаточного погашення, відомостей про видачу картки і її виду та строку дії.

До суду апеляційної інстанції банком надано відомості про випуск і надання платіжної картки № 5577***4576 ОСОБА_2 із датою відкриття 27.09.2010р., що відповідає даті укладення цього кредитного договору б/н, з терміном дії, який закінчується у липні 2014 року (а.с. 161). В такому випадку загальнй трирічний строк позовної давності спливає у липні 2017 року.

Доказів того, що випускались нові платіжні картки в подовження дії кредитного договору судовим розглядом не здобуто і таких не представлено до суду апеляційної інстанції.

З представленого банком викопіювання по руху коштів на рахунку по основній платіжній картці, яка отримана відповідачем 27.09.2010р., вбачається, що ОСОБА_2 здійснила останню транзакцію з використанням цієї платіжної картки з поповнення рахунку готівкою у відділенні ПриватБанку 16.05.2014р. на суму 500грн. (а.с. 164зв.), після чого по даному рахунку проведені лише службові банківські операції з переведення коштів між рахунками, нарахування і списання процентів, штрафів і пені за прострочення кредиту, процентів.

Банк звернувся до суду із позовом 11.10.2017р., вказуючи на обставини переривання строку позовної давності внесенням відповідачем останнього платіжу на суму 51,41грн. 01.10.2014р. (а.с. 164зві.), що не відповідає дійсності, зважаючи на досліджений витяг з рахунку № 5577***4576.

Відповідно до ч. 1 ст. 1071 ЦК України, на яку в обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається позивач, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Згідно із абз. 1 п. 6.5. Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої Постановою Правління Національного банку України 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004р. за № 377/8976, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Однак, не можна вважати автоматичне погашення простроченої заборгованості 01.10.2014р. з іншої карти вольовою дією позичальника з погашення боргу, що перериває перебіг позовної давності, бо то є операцією банку, що систематично вчиняє кредитор. То в даному випадку на виниклі правовідносини не поширюється дія ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України. Доводи скарги про необхідність обчислення перебігу строку позовної давності з моменту останнього списання банком коштів з рахунку клієнта 01 жовтня 2014 року, є безпідставними.

З тих підстав, що Умови та правила надання банківських послуг заперечуються позичальником, не є доведеним факт погодження між сторонами умови про доручення клієнтом банку на погашення коштів за рахунок інших рахунків клієнта, колегія суддів не може погодитись із твердженням в апеляційній скарзі про звернення банку до суду із даним позовом до спливу трирічного строку позовної давності.

З аналогічних підстав висловлені в апеляційній скарзі аргументи позивача про чинність строку позовної давності тривалістю 50 років, відображеного у п.1.1.7.31 Умов відносно вимог банку щодо сплати основної суми боргу, проценті за користування кредитом, винагороду і комісію, неустойки у вигляді штрафів і пені, та витрат банка, виявились необгрунтованими.

Крім того, з розрахунку заборгованості (а.с. 4-6) вбачається незмінне сальдо поточної заборгованості (5302,09грн.) і сальдо простроченої заборгованості (245,72грн.) з 31.07.2014р. Проте, банк звернувся до суду із даним позовом про стягнення утвореної кредитної заборгованості за перебігом з цього часу понад трирічний строк у жовтні 2017 року.

Також, нарахування процентів позичальнику ОСОБА_2 після спливу дії кредитного договору, що відповідає останньому місяцю на картці липень 2014 року з 845,49грн. станом на 31.07.2014р. до 60179,84грн. станом 31.07.2017р., не відповідає вимогам матеріального права і не узгоджується із правовою позицією ОСОБА_5 Верховного Суду у справі № 444/9519/12ц від 28.03.2018р., де вмотивовано законодавчо врегульоване припинення нарахування процентів із закінченням строку дії кредитного договору і подальше право кредитора вимагати захисту свого субєктивного права шляхом заявлення вимог за ст. 625 ЦК.

До того ж, Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умовами і правилами надання банківських послуг, Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», хоча і не підписаних позичальником, але на яких грунтує свої позовні вимоги кредитор, визначена умова про обовязковий щомісячний режим платежів, щомісячне погашення процентів (а.с. 8-33).

А з урахуванням здійснення відповідачем останнього платежу у травні 2014 року, беручи до уваги постанову Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року по справі № 6-154цс15 щодо обчислення загального строку позовної давності з моменту настання строку погашення чергового щомісячного платежу, то такий строк у даній справі спливає у травні 2017 року. Натомість банк звернувся із позовом до ОСОБА_2 у жовтні 2017 року.

Таким чином, окільки доказів на підтвердження продовження (пролонгації) строку дії платіжної картки від 27.09.2010р. станом на дату звернення до суду з позовом позивачем не надано, то наявні підстави для застосування позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості, про що заявлено відповідачем і його представником (а.с. 111-112).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідні їм правовідносини. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, та дійшов обгрнутованого висновку про пред'явлення банком позову про захист порушеного права після спливу строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем та її представником, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не має.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 25 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.п. «а», «б», «в», «г» п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2018 року.

Судді: С.А.Попова

ОСОБА_6

ОСОБА_7