Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 235/4618/16-ц

провадження № 61-34167св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2017 року у складі головуючого-судді Величко О.В. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 18 липня 2017 року у складі суддів: Жданової В. С., Будулуци М. С., Санікової О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Позов мотивовано тим, що вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 2005 року до 25 лютого 2008 року. Після розірвання шлюбу з вересня 2008 року вони знову почали зустрічатися, а з грудня 2008 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у будинку АДРЕСА_1, який придбано у період шлюбу за спільні кошти. Крім вказаного будинку, у період шлюбу та подальшого спільного проживання і ведення спільного господарства ними також було придбано автомобіль НОМЕР_1, кухонні та м'які меблі, побутову техніку, а всього на 206 200 грн.

Позивач зазначає, що у березні 2012 року фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем були припинені, однак відповідач відмовляється поділити набуте за час шлюбу майно мирним шляхом.

Ураховуючи викладене ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з грудня 2008 року до квітня 2012 року та визнати все придбане з відповідачем рухоме та нерухоме майно за період шлюбу та спільного проживання без реєстрації шлюбу спільною сумісною власністю та здійснити його поділ наступним чином: визнати за відповідачем право власності на майно на суму 103 200,00 грн, а саме: на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, холодильник марки LG, кухонні та м'які меблі, кондиціонер, дитячу коляску, дитячий манеж та дитячу стінку; визнати за нею право власності на майно на суму 103 200,00 грн, а саме: на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 та автомобіль НОМЕР_1.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 у серпні 2016 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на житловий будинок та автомобіль.

Позовна заява мотивована тим, що після розлучення з ОСОБА_3 у лютому 2008 року, вони підтримували дружні стосунки, проте спільно не проживали, не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. Дійшовши згоди щодо поділу спільного майна, ним було сплачено ОСОБА_3 грошову компенсацію за придбаний у шлюбі будинок АДРЕСА_1 в розмірі 10 тис. грн, про що остання власноруч написала розписку й запевнила у відсутності претензій до спірного будинку. З листопада 2008 року він почав зустрічатися з ОСОБА_5, з якою у 2010 році за спільні кошти придбали автомобіль НОМЕР_2, а 20 вересня 2013 року зареєстрували шлюб, а відтак спірний будинок та автомобіль є його особистою приватною власністю.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2017 року первісні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Встановлено факт сумісного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з грудня 2008 року до березня 2012 року. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за кожним із сторін право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1. Визнано рівними ідеальні частки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на автомобіль марки ВАЗ 2107 державнийномерний знак НОМЕР_4, по ? - кожному та залишено автомобіль у спільній частковій власності сторін.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний житловий будинок, придбаний сторонами у період зареєстрованого шлюбу та автомобіль, набутий у період сумісного проживання сторін, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, що підтверджується належними доказами, є спільним сумісним майном подружжя, частки сторін в якому є рівними. Наявність іншого майна, а саме меблів та побутової техніки, період і вартість його придбання не підтверджені належними доказами, тому в цій частині позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки на підставі належних та допустимих доказів встановлено факт спільного проживання сторін та спільного набуття спірного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

09 серпня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, задовольнивши його зустрічні позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що поза увагою судів залишився той факт, що спірний будинок було придбано відповідачем за зароблені ним кошти, в той час як позивач не мала жодного джерела доходу, за відсутності поважних причин (хвороби, навчання, виховання дітей, ведення домашнього господарства), які б вказували на неможливість отримання нею доходу. За взаємною згодою сторони здійснили поділ вказаного будинку, шляхом виплати позивачу грошової компенсації його вартості в розмірі 10 тис. грн, унаслідок чого відповідач став єдиним його власником. Крім того, ОСОБА_3 з часу отримання грошової компенсації за будинок у квітні 2008 року знала про своє порушене право, й відповідно звернувшись до суду з цим позовом пропустила позовну давність, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Після розлучення сторони перебували у дружніх стосунках, а факт спільного проживання спростовується, як показами свідків, так і актом обстеження фактичного проживання, а відтак будь-яке майно придбане після розірвання шлюбу, є особистою приватною власністю відповідача.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2018 року справу № 235/4618/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на житловий будинок та автомобіль передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2018 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзив на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Суди попередніх інстанцій встановили, що сторони у період з 28 жовтня 2005 року до 25 лютого 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

10 січня 2009 року у ОСОБА_3 народилася дочка ОСОБА_6. Відомості про батька ОСОБА_7 зазначені у свідоцтві про народження відповідно до частини першої статті 135 СК України.

06 липня 2006 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_8 у спільну приватну власність житловий будинок АДРЕСА_1 за 10 тис. грн, що підтверджується договором купівлі-продажу.

Відповідно до довідки управління Державної автоінспекції центр ДАІ 1414 (ЦНППВАЗ м. Красноармійськ) від 03 січня 2014 року № 9/14-1 за ОСОБА_4 зареєстровано автомобіль марки ВАЗ 2107, державний номерний знак НОМЕР_3.

У свідоцтві про реєстрацію вказаного транспортного засобу від 08 жовтня 2010 року за відповідачем, особами які мають право керувати автомобілем зазначено позивача ОСОБА_3 та її батька ОСОБА_9

Згідно акта обстеження фактичного місця проживання, складеного 13 січня 2014 року комісією у складі депутата Новоекономічної селищної ради та представників громадськості, ОСОБА_3 зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1, але фактично не проживає за вказаною адресою з лютого 2008 року.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

У статті 57 ЦПК України 2004 року визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Колегія суддів погоджується с висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що з грудня 2008 року по березень 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки у цей період спільно проживали, вели спільний побут та мали взаємні права та обов'язки притаманні подружжю та вказаний факт підтверджується належними і допустимими доказами.

Акт обстеження фактичного місця проживання від 13 січня 2014 року, судами обґрунтовано не взято до уваги, оскільки його складено у січні 2014 року в той час коли шлюбні відносини між сторонами були припинені.

Встановивши, що у період зареєстрованого шлюбу сторонами придбано житловий будинок АДРЕСА_1, у якому до теперішнього часу зареєстрована позивач, а у період спільного проживання без реєстрації шлюбу сторонами придбано автомобіль марки ВАЗ 2107, державний номерний знак НОМЕР_3, який зареєстрований за відповідачем, але з наданням права керувати ним позивачу та її батьку, суди обґрунтовано визнали це майно спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також те, що сторони мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про те, що оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль марки ВАЗ 2107, державний номерний знак НОМЕР_3, є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно до частини першої статті 70 СК України частки майна подружжя є рівними, тому воно підлягає поділу між сторонами в ідеальних рівних частках без його реального поділу із залишенням цього майна у їх спільній часткові власності.

Доводи заявника про те, що сторони здійснили поділ спірного будинку шляхом виплати ОСОБА_3 грошової компенсації його вартості в розмірі 10 тис. грн, що підтверджується розпискою, внаслідок чого ОСОБА_4 став єдиним власником будинку, є безпідставними, оскільки відповідно до Звіту про оцінку майна, вартість спірного будинку становить 89 107 грн, тому отримання ОСОБА_3 компенсації за ? частку будинку в розмірі 10 тис. грн не є співмірним до реальної вартості частки, на яку має право ОСОБА_3, а вимоги щодо врахування цієї суми при поділі майна ОСОБА_4 не заявляв.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г. І. Усик