УХВАЛА

13 червня 2018 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області у складі:

головуючої судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду у м. Хмельницький справу за скаргою ОСОБА_1, заінтересована особа: головний державний виконавець Другого відділу Державної виконавчої служби міста Хмельницький Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області ОСОБА_2, на дії державного виконавця, -

встановив :

04 квітня 2018 року до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області надійшла скарга ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Другого відділу ДВС м. Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області ОСОБА_2, зокрема просив визнати незаконними та скасувати постанови від 21.02.2018 року про встановлення обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, спорядження гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії. На обґрунтування поданої скарги, вказав, що 23.03.2018 року отримав поштове відправлення із вищевказаними постановами державного виконавця та довідку-розрахунок заборгованості по аліментах згідно виконавчого листа № 2/2218/16193 від 09.10.2012 року. Зазначив, що починаючи з 2012 року він регулярно сплачував кошти на утримання їх спільної дочки та надавав іншу матеріальну допомогу, спілкувався з дитиною та приймав участь у її вихованні та матеріальному забезпеченні. Він особисто передавав кошти через батьків ОСОБА_3 та частково перераховував аліменти безготівковим шляхом ( у 2014 році 2100,2 грн., у 2018 році 1000 грн.), а всього сплатив аліментів на суму 25000 грн., а також 3100,20 грн. перераховані в безготівковій формі, тому його борг на поточний час становить 20598 грн., що є значно менше суми, вказаної в довідці-розрахунку заборгованості. У звязку із вищевикладеним, просить визнати незаконними та скасувати вищевказані постанови головного державного виконавця від 21.02.2018 року.

В судове засідання ОСОБА_1 не зявився, про час та місце розгляду скарги повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив.

Головний державний виконавець Лещенко М.В. в судове засідання не зявився, через канцелярію суду подав відзив на скаргу, в якому вказав, що скарга задоволенню не підлягає, оскільки згідно щомісячного розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, ОСОБА_1 на момент винесення постанов допустив заборгованість зі сплати аліментів , сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців та становить 45361,7 грн. (з урахуванням наданих боржником квитанцій про сплату аліментів). Зазначив, що під час надання пояснень ОСОБА_1 заперечив проти нарахованої заборгованості, вказуючи, що сплачував аліменти без квитанцій та розписок, в той час як факт отримання аліментів ОСОБА_3 заперечувала. При цьому ОСОБА_1 мотивує свою скаргу тим, що сплачував аліменти та погоджується з заборгованістю в сумі 20598 грн. А виходячи із того, що сукупний розмір заборгованості за шість місяців, при наявності якої державний виконавець мав би право винести постанови про тимчасові обмеження, становить 7576,8 грн., а тому постанови винесені законно. На підставі вищевикладеного, просить відмовити у задоволенні скарги.

Перевіривши доводи скарги, а також дослідивши матеріали скарги, та вивчивши надані суду докази на її обґрунтування, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими копіями матеріалів виконавчого провадження, суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 вимоги за поданою скаргою не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09.10.2012 року позов ОСОБА_3 задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, - в розмірі ? частки всіх видів заробітку ОСОБА_1, але не менше , ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.08.2012 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця ДМВ ДВС ХМРУЮ ОСОБА_4 від 06.05.2015 року відкрито виконавче провадження № 47428356 з виконання виконавчого листа № 2/2218/16193/12, виданого 09.10.2012 року.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах, долученого до відзиву на скаргу головним державним виконавцем Лещенко М.В., заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 01.02.2018 року складала 46624,6 грн., а станом на 01.05.2018 року - 46813 грн.

Як вбачається із копії пояснень ОСОБА_1 від 25.01.2018 року, аліменти він передавав через свою мати ОСОБА_5, квитанцій та розписок у нього немає та йому розяснено, що в разі не сплати заборгованості, буде звернено стягнення на майно.

Вирішуючи питання щодо визнання дій головного державного виконавця Другого відділу ДВС м. Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області ОСОБА_2 неправомірними, суд виходив з наступного.

При розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи приватного виконавця суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України, Законами України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного та приватного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

За правилами ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно положень ч. 1 ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Виконавець зобов'язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

Виконавець зобов'язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Так, постановою головного державного виконавця Другого відділу ДВС міста Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області ОСОБА_2 від 22.02.2018 року встановлено тимчасове обмеження боржнику ОСОБА_1 у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії до погашення заборгованості з сплати аліментів в повному обсязі.

Постановою головного державного виконавця Другого відділу ДВС міста Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області ОСОБА_2 від 22.02.2018 року встановлено тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві полювання до погашення заборгованості з сплати аліментів в повному обсязі.

Постановою головного державного виконавця Другого відділу ДВС міста Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області ОСОБА_2 від 22.02.2018 року встановлено тимчасове обмеження боржнику ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості з сплати аліментів в повному обсязі.

Постановою головного державного виконавця Другого відділу ДВС міста Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області ОСОБА_2 від 22.02.2018 року встановлено тимчасове обмеження боржнику ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості з сплати аліментів в повному обсязі.

Підставою винесення вказаних постанов стало те, що згідно розрахунку державного виконавця у боржника є заборгованість по сплаті аліментів понад 6 місяців, тому згідно ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, виконавець виносить вмотивовану постанову про відповідне тимчасове обмеження.

Свобода пересування і право на вибір місця проживання, вперше було передбачене статтями 13 і 14 Загальної декларації прав людини, згідно з якими кожна людина має право на свободу пересування і обрання собі місця проживання в межах кордонів кожної держави, право залишати будь-яку країну, включаючи також її власну, і повертатися до своєї країни, право шукати притулок від переслідувань (за винятком таких, які викликані вчиненням неполітичного злочину або діяннями, що суперечать цілям і принципам ООН) в інших країнах і користуватися цим притулком.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

У відповідності до ст. 3 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі; по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції; і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).

Згідно ст. 33 Конституцією України, свобода пересування і право на вільний вибір місця проживання належать кожній людині, яка на законних підставах перебуває на території України, і включають у себе: 1) свободу пересування територією України; 2) право на вільний вибір постійного чи тимчасового місця проживання на території України; 3) право вільно залишати територію України; 4) право громадянина України в будь-який час повернутися в Україну. Перші три складові права на вибір місця перебування можуть бути обмежені Законом. Четверта будь-яким обмеженням не підлягає.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відтак будь-які умови обмеження у свободі пересування в разі його застосування обовязково мають бути визначені Законом.

Застосовуючи зазначені стандарти до цієї справи, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 5 ч. 1ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

У відповідності до ч. 2 ст. 6 цього Закону України, тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

07 грудня 2017 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів»№ 2234-VIII внесено зміни до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів.

Так, на підставі ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, надсилаються сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною пятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені.

У разі оскарження рішення, дії виконавця, постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, якщо їх не скасовано, підлягають виконанню відповідними органами після розгляду справи відповідним судом.

Як встановлено судом, у виконавчому провадженні № 47428356 станом на дату винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов (21.02.2018 року) розмір заборгованості по аліментах боржника становив 46624,6 грн., що перевищує сукупний розмір платежів за шість місяців, що також підтверджується розрахунком заборгованості зі сплаті аліментів.

З врахуванням вищевказаного, суд прийшов до висновку, що винесені державним виконавцем постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про тимчасове обмеження управі полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для вистрілів патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та про тимчасове обмеження в праві керування транспортними засобами від 21.02.2018 року у виконавчому провадженні № 47428356, повністю відповідають вимогам Закону.

З приводу визначення судом легітимних цілей постанови встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, однією з яких є захист прав і свобод інших осіб, суд в першу чергу приймає інтереси дітей.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

В силу статті 51 Конституції Українитаст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина.

Стаття 59 Закону України «Про освіту» передбачає, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Отже, батьки зобов'язані, постійно дбати про фізичне здоров'я, психічний стан дітей, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, виховувати працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до державної мови, регіональних мов або мов меншин, інших мов і рідної мови, сім'ї, старших за віком, до народних традицій та звичаїв, виховувати повагу до національних, історичних, культурних цінностей українського та інших народів, дбайливе ставлення до історико-культурного надбання та навколишнього природного середовища, любов до своєї країни, сприяти здобуттю дітьми освіти у навчальних закладах або забезпечувати повноцінну домашню освіту відповідно до вимог щодо її змісту, рівня та обсягу, виховувати повагу до законів, прав, основних свобод людини.

Суд беззаперечно встановив, що матеріалами справи доведений факт обізнаності скаржника про існування обовязку виконання судового рішення та сплати стягнутих аліментів, тому застосовувані державним виконавцем обмеження щодо скаржника переслідують лише законну мету щодо забезпечення погашення ним заборгованості, що надасть змогу покращити в першу чергу матеріальне становище дитини.

Щодо визначення справедливого балансу між правами людини та публічним інтересом (тобто, пропорційності тимчасового обмеження свободи пересування боржника меті застосування такого заходу у виді погашення заборгованості по аліментах перед дитиною) суд зважає на те, що такий винятковий захід обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав, є тимчасовий і буде стимулювати божника до виконання зобовязань, покладених на нього Законом і відповідним судовим рішенням.

На підставі вищевикладеного суд вважає дії державного виконавця щодо винесення оскаржуваних постанов від 21.02.2018 року у виконавчому провадженні № 47428356 є такими, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», тому скарга про визнання дій державного виконавця щодо винесення зазначених постанов неправомірними та їх скасування задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись 447, 448 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні скарги ОСОБА_1, заінтересована особа: головний державний виконавець Другого відділу Державної виконавчої служби міста Хмельницький Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області ОСОБА_2, на дії державного виконавця - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя