Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 194/1608/15-ц

провадження № 61-5675св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 07 червня 2016 року у складі судді Пономаренко І. П. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року у складі колегії суддів:

Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 05 вересня 2007 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15 000, 00 грн зі сплатою

24 процентів річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яку з неї стягнуто за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 травня

2012 року, в розмірі 32 817, 50 грн.

Ураховуючи, що заборгованість за договором не погашено, кредитні кошти не повернуто, ПАТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 35 209, 37 грн, та заборгованість зі сплати пені і комісії у розмірі 433, 88 грн.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 07 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора припинено правовідносини сторін, а тому нарахування процентів за користування кредитом, комісії та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення не передбачено. Банк має право на стягнення грошових коштів з підстав, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тоді як ним такі вимоги не було заявлено.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня

2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 07 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є законним та обгрунтованим, оскільки між сторонами мало місце дострокове стягнення всієї суми заборгованості, строк договору закінчився, що унеможливлює нарахування відсотків за кредитом та неустойки поза межами дії кредитного договору. Між сторонами існують лише невиконанні зобов'язальні правовідносини, а тому банк має право стягнути грошові кошти, передбачені статтею 625 ЦК України, вимоги про стягнення яких він не заявляв.

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з касаційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та штрафів у межах строку позовної давності у розмірі 27 790, 49 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що наявність невиконаного судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє зобов'язань за кредитним договором і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, та не позбавляє права кредитора на отримання сум, передбачених умовами договору.

Суди невірно застосували частину четверту статті 267 ЦК України, оскільки банк має право отримати відсотки за користування кредитними коштами у межах строку позовної давності, а саме за період з 05 вересня 2010 року по

05 вересня 2013 року у розмірі 26 890, 49 грн, а також штраф в межах річного строку позовної давності - 900, 00 грн.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 направила відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 7 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 19 жовтня 2016 року - без змін.

Відзив мотивовано тим, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди дійшли обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач звернувся до суду з пропуском трьохрічного строку позовної давності про застосування якого вона заявила.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами установлено, що 05 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 15 000, 00 грн на платіжну картку, зі сплатою 24 процентів річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 18 січня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 05 вересня 2007 року, яка станом на 06 червня 2011 року становила 34 958, 39 грн.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 травня

2012 року рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області

від 18 січня 2012 року змінено, зменшено розмір заборгованості з

34 598, 39 грн до 32 817, 50 грн, яка складається з: 15 000, 00 грн - заборгованість за кредитом, 16 951, 39 грн - заборгованість зі сплати процентів, 886, 42 грн - комісія.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплататити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до жовтня 2009 року включно.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке боржник не виконав в повному обсязі, свідчить про відсутність підстав для нарахування процентів та пені за кредитним договором.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконане боржником кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2015 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-54цс18).

Ураховуючи наведене, касаційній суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що наявність невиконаного судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, не позбавляє кредитора на отримання сум, передбачених договором.

Відповідно до положень статей 549, 550, 551 ЦК України пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Ураховуючи, що ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути пеню, нараховану після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, суди обгрунтовано відмовили у задоволенні таких вимог за відсутності правових підстав.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути проценти за користування кредитними коштами у розмірі 26 890, 49 грн за період з

05 вересня 2010 року по 05 вересня 2013 року.

Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що після уточнення позовних вимог, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути заборгованість за кредитним договором (проценти та пеня), нараховану за період з 07 травня 2012 року (набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області), а не з 05 вересня 2010 року, як зазначено в касаційній скарзі. Період нарахування заборгованості підтвердив представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні у суді першої інстанції.

Верховний Суд перевіряє законність та обгрунтованість судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України), натомість заявник просить ухвалити судове рішення про стягнення заборгованості зі сплати процентів за період, що не був охоплений позовними вимогами, а також штрафу у розмірі 900, 00 грн, питання про стягнення якого також у позові не заявляв.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик