Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 591/6509/15-ц

провадження № 61-8541св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач -публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа: Національний банк України,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, на рішення апеляційного суду Сумської області в складі суддів: Ільченко О. Ю., Попруги С. В., Бойка В. Б., від 10 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовомдо ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на предмет іпотеки.

Позов з урахуванням уточнень обґрунтовано тим, що 20 червня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідачу надано кредит в розмірі 19 195 дол. США для придбання нерухомості. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за даним кредитним договором ці ж сторони уклали договір іпотеки від 20 червня 2008 року, предметом якого є житловий будинок та дві земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1. 30 червня 2010 року укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», у зв'язку із чим позивач набув право вимоги за спірним кредитним договором.

Посилаючись на те, що позичальник умови кредитного договору належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 19 квітня 2016 року заборгованість останнього складає суму, що еквівалента за курсом Національного банку України 469 660 грн 63 коп., яка складається із суми заборгованості за кредитом - 15 271,02 дол. США, що еквівалентно 389 178 грн 34 коп., суми заборгованості за відсотками - 2 740,59 дол. США, що еквівалентно 69 843 грн 29 коп., комісії - 10 639 грн., позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на нього.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області в складі судді Куца В. І. від 20 липня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк». Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь держави 2 080 грн 25 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банком не надано доказів отримання відповідачем листа-вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором перед зверненням позивача до суду з даним позовом, боржник вносить платежі на погашенню заборгованості за кредитним договором і фактично не ухиляється від виконання своїх зобов'язань. Крім того, судом зазначено, що згідно вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірний предмет іпотеки не може бути звернуто стягнення.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 10 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 20 липня 2016 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 184-001/ФКВ-08 від 20 червня 2008 року станом на 19 квітня 2016 року, яка складається із суми заборгованості за кредитом - 15 271,02 дол. США, відсотками - 2 740,59 дол. США та комісією 10 639 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 20 червня 2008 року, шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на житловий будинок загальною площею 43,6 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, вартістю 138 683 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та на праві власності належить ОСОБА_1

Указано, що на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення суду не підлягає виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 386 грн 83 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» судовий збір в розмірі 1 525 грн 50 коп. за апеляційний перегляд справи.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені не повно, а доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновків суду першої інстанції. При цьому, апеляційним судом зазначено, що іпотечним договором передбачено право іпотекодержателя на набуття у власність предмета іпотеки в разі порушення боржником умов кредитного договору. Відповідач порушив умови кредитного договору, а тому наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що положеннями чинного законодавства та умовами укладеного між учасниками справи договору не передбачено такого способу задоволення вимог іпотекодержателя як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за останнім права власності на предмет іпотеки у судовому порядку.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа: Національний банк України про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності, призначено до судового розгляду.

13 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено, що 20 червня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно умов якого товариство надало відповідачу кредитні кошти в розмірі 19 195 дол. США на придбання нерухомості зі сплатою 11,5 % річних за весь час користування кредитом.

20 червня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_1 для забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором був укладений іпотечний договір, за умовами якого відповідач передав у іпотеку нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 43,6 кв.м, житловою площею 29,1 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку площею 0,0517 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та земельну ділянку площею 0,3617 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в АДРЕСА_1.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним Банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до умов якого ТОВ «Укрпромбанк» передав позивачу права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань, внаслідок чого позивач замінив ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора у даних кредитних зобов'язаннях та передав йому права вимоги до боржників, в зв'язку з чим ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги, зокрема, за кредитним договором від 20 червня 2008 року.

02 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк»», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

Позичальник належним чином не виконав умови кредитного договору від 20 червня 2008 року і станом на 28 липня 2015 року допустив заборгованість на загальну суму 383 171 грн 34 коп., в тому числі на суму 345 113 грн 82 коп. заборгованості за кредитом, на суму 32 747 грн 04 коп. заборгованості за відсотками та на суму 5 310 грн 48 коп. пені.

Згідно умов пункту 4.2 іпотечного договору у випадку порушення іпотекодавцем обов'язків за цим або кредитним договором іпотеко держатель надсилає іпотекодавця письмову вимогу про усунення порушень, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі не виконання цієї вимоги.

25 серпня 2015 року позивач надіслав відповідачу лист-вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором та звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Згідно пункту 4.3 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотеко держателя, передбаченим пунктом 4.4 цього договору.

Відповідно до положень підпункту 4.4.1 пункту 4.4 договору іпотеки у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на предмет іпотеки.

Колегія суддів Верховного Суду не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у позові з підстав ненадання позивачем доказів отримання відповідачем листа-вимоги про погашення кредитної заборгованості, а також із висновками суду апеляційної інстанції про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності в судовому порядку з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції зазначеним вимогам закону не відповідають.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Саме таке тлумачення норм статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

З прийняттям указаної постанови внесена визначеність при застосуванні статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв'язку із положеннями іпотечного договору, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем, що не було враховано судами попередніх інстанцій, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення Сумського районного суду Сумської області від 20 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 10 жовтня 2016 року у даній справі з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в позові публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа: Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності із зазначених вище підстав.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 409, 412, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 20 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 10 жовтня 2016 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

Відмовити в позові публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа: Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.

Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П.

Штелик