Справа № 462/4286/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2018 року головуючий суддя Залізничного районного суду м. Львова Галайко Н. М. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином,

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 30000 грн. моральної шкоди та 1094 грн. матеріальної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 березня 2018 року ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченої ч. 1 ст. 125 КК України у зв'язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження про його обвинувачення було закрито. Під час розгляду обвинувального акту судом встановлено, що 05 грудня 2015 року ОСОБА_2 близкьо 21:00 год. в приміщенні кафе-бару «Алькмар», що знаходиться по вул. Короткій, буд. 7 у м. Львові, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, на ґрунті раптово виниклого конфлікту та маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_1 два удари кулаком правої руки в ділянку щоки та щелепи з лівої сторони обличчя, чим спричинив потерпілій синці в потиличній ділянці голови та на лівій половині обличчя, які відносяться до легкого тілесного ушкодження. Позивач зазначає, що вона витратила 1094 грн. на придбання ліків на її лікування. Окрім цього, вищезазначеними діями їй було завдано моральну шкоду у розмірі 30000 грн., що полягає у моральних і фізичних стражданнях, зокрема, щоденних думках та спогадах про наслідки події, страху можливого повторення подій, негативних переживаннях та спогадах, насторозі, тривозі, зниженні та нестійкості настрою, дратівливості, нервозності, порушеннях сну тощо. У зв'язку з наведеним просить позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13 серпня 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторони.

Відповідачем 28 серпня 2018 року на було подано відзив на позовну заяву про стягнення матеріальної та моральної шкоди, клопотання про витребування доказів, а також заява із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження.

В заяві із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження відповідач вказує на те, що розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження неможливий з тих підстав, що позовні вимоги випливають із кримінального провадження, в межах якого не було встановлено вироком вину чи невинуватість відповідача, було залишено цивільний позов без розгляду. Вважає, що поданих позивачем доводів і матеріалів недостатньо для розгляду справи по суті без дослідження матеріалів кримінального провадження, а за необхідності - виклику свідків. Вказує на те, що будь-яке правопорушення, яке має ознаки складу злочину, несе для суспільства та сторін у справі певний резонанс і у випадку, якщо буде винесено рішення про відшкодування шкоди, це буде фактично свідчити про вину відповідача, тому доводити таку вину чи її спростовувати слід в загальному позовному провадженні. Окрім цього зазначає, що розгляд справи в порядку загального позовного провадження дасть змогу уникнути судової помилки про преюдиціальність ухвали про звільнення відповідача від кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Враховуючи аргументацію заперечень відповідача щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд дійшов висновку, що вони є недостатньо обґрунтованими і справу слід розглядати в порядку спрощеного позовного провадження.

Окрім цього, відповідач звернувся з клопотанням про витребування доказів, в якому зазначає, що, оскільки позовні вимоги позивача повністю опираються на матеріали кримінального провадження № 0003499 від 11 грудня 2015 року, які знаходяться в Залізничному районному суді м. Львова та в Львівській місцевій прокуратурі № 2 та мають особливий процесуальний статус, через що не можуть бути вільно витребувані та бути надані стороною як доказ, просить постановити ухвалу, якою витребувати із Львівської місцевої прокуратури № 1 та Залізничного районного суду м. Львова матеріали вищезазначеного кримінального провадження для огляду в судовому засіданні та долученні у разі необхідності копій відповідних документів до цивільної справи.

Оцінюючи обґрунтування зазначеного клопотання, суд доходить до висновку, що воно підлягає відхиленню з огляду на те, що відповідно до п. п. 14, 15 ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право ознайомлюватися з матеріалами досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 221 цього Кодексу, та вимагати відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 цього Кодексу; одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» кожна особа має право доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається.

По суті заперечень на позовну заяву, викладених у відзиві, відповідач зазначає, що вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними з огляду на те, що Залізничний районний суд м. Львова з винесенням ухвали про звільнення від кримінальної відповідальності відповідача, не досліджував матеріали обвинувального акту і не встановлював вини відповідача у вчиненні кримінального правопорушення. З огляду на це вважає, що зазначена ухвала преюдиціального значення не має. Також зазначає, що позивач в позовній заяві не навів жодних доказів щодо розміру матеріальної шкоди, копії рецептів, які не є доказом матеріальних збитків, і копії чеків не перебувають у прямому причинно-наслідковому зв'язку, який необхідний для наявності матеріальної шкоди. Вказує на те, що з довідки із психіатричного диспансеру від 15 лютого 2018 року, наданої позивачем не зрозуміло, яке саме лікування проходила позивач, адже сама по собі довідка є нечитабельною. Зазначає, що незрозумілим є визначення розміру моральної шкоди, адже її розмір визначається залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації тощо. Вказує на те, що, оскільки позивач звернулася до правоохоронних органів лише через 6 днів, її позиція є досить дивною, адже маючи на меті відновити справедливість та відшкодувати понесені збитки позивач повинен був займати активну позицію при розгляді справи та негайно звернутися до правоохоронних органів. Враховуючи вищенаведене просить суд в позові відмовити.

10 вересня 2018 року позивач подала відповідь на відзив, в якому зазначає, що вважає відзив на її позовну заяву безпідставним та необґрунтованим з огляду на те, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 березня 2018 року встановлено обставини кримінального провадження, зокрема те, що ОСОБА_2 умисно заподіяв ОСОБА_1 легкі тілесні ушкодження. Щодо матеріальної і моральної шкоди вказує, що в момент отримання тілесних ушкоджень вона перенесла значний фізичний біль, пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення поведінкою відповідача тощо. Зазначає, що лікарем Львівського обласного клінічного диспансеру їй був поставлений діагноз: посттравматичний стресовий розлад. Вказує, що матеріальними збитками є витрати на ліки у сумі 1094 грн.

Оглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши зібрані по справі докази, вирішуючи спір на підставі наданих доказів та в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 березня 2018 року у справі № 462/451/16-к звільнено обвинуваченого ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження - закрито. Цивільний позов потерпілої про відшкодування збитків - залишено без розгляду.

З цієї ухвали суд вбачає, що ОСОБА_2 05 грудня 2015 року близько 21: год. у приміщенні кафе-бару «Алькмар», що знаходиться по вул. Коротків, буд. 7, у м. Львові, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, на ґрунті раптово виниклого конфлікту та маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_1 два удари кулаком правої руки в ділянку щоки та щелепи з лівої сторони обличчя, чим спричинив потерпілій синці в потиличній ділянці голови та на лівій половині обличчя, які відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред'явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства.

За роз'ясненням, викладеним в п.1 постанови пленуму Верховного суду України №12 від 20.02.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює закриття кримінальних справ», звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі застосування строків давності не може свідчити про не вчинення особою злочину, звинуваченою у ньому. З огляду на це особа, яка вважає себе невинуватою у вчиненні злочину або вина якої у вчиненні злочину не доведена, вправі вимагати не застосування строків давності, а постановлення виправдувального вироку або постановлення ухвали про відсутність події та складу злочину в діях такої особи. Лише такі процесуальні рішення носять реабілітуючий характер та звільняють особу від усіх звинувачень у вчиненні протиправного карного діяння.

Підстава, у зв'язку з якою кримінальна справа відносно ОСОБА_2 була закрита, а саме із закінченням строків давності, не є реабілітуючою, а отже хоч його і звільнили від кримінальної відповідальності, однак доведеність його вини у вчинені злочину не ставиться під сумнів.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, фактично мали місце незаконні дії ОСОБА_2, внаслідок яких потерпіла ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження , що в свою чергу потягло її матеріальні витрати.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

В обґрунтування понесених витрат на лікування, позивач посилається на копії фіскальних чеків та рецептів, які видані Львівським обласним клінічним психоневрологічним диспансером. Проте сам по собі рецепт, виданий лікарем на купівлю медичного препарату, не є доказом понесених матеріальних витрат, адже рецепт, відповідно до розділу 1 «Термінологія» Організаційно-методичних заходів щодо виписування рецептів на лікарські засоби, на які поширюється дія пілотного проекту щодо запровадження державного регулювання цін на лікарські засоби для лікування осіб з гіпертонічною хворобою, медичний документ у вигляді (формі) припису до аптеки, аптечного пункту, виписаний фахівцем на рецептурному бланку, який має на це право відповідно до законодавства, на підставі якого здійснюється виготовлення та/або відпуск лікарського засобу з аптек та аптечних пунктів за встановленими правилами. Тому суд не бере до уваги як належний доказ рецепти на лікарські засоби. Окрім цього, позивачем додано копії фіскальних чеків про купівлю лікарських засобів від 27 лютого 2016 року на купівлю препарату «Триттіко» в таблетках 150 мг № 20 в кількості 1 шт. в сумі 310 грн 75 коп., від 15 лютого 2016 року № 644665, від 03 лютого 2016 року № 641247 на суму 71 грн. 80 коп. Проте лише перший фіскальний чек є читабельним і назву препарату «Триттіко» є можливість розрізнити в рецептах, копії яких надані позивачем. Інші копії фіскальних чеків є нечитабельними, а тому не можуть бути досліджені судом. Згідно інструкції для медичного застосування лікарського засобу «Триттіко» показаннями до його використання є депресивні розладі з або без тривожності.

З копії довідки Львівського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру № 382д від 15 лютого 206 року суд доходить висновку, що позивач знаходилася на обліку і лікуванні з 11 лютого 2016 року з приводу посттравматичного стресового розладу.

Оцінивши зазначені документи, суд доходить до висновку, що діагноз, поставлений позивачці Львівським обласним клінічним психоневрологічним диспансером і лікарський засіб «Триттіко», який вона купляла, перебувають в безпосередньому зв'язку, а тому суд погоджується в цій частині матеріальних витрат на лікування.

Окрім цього позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 30000 грн. В обґрунтування цієї вимоги посилається на те, що неправомірними діями відповідача їй завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті, а саме щоденні думки та спогади про наслідки психотравматичної події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в уникненні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникнути конфліктів, почуття образи, обурення, приниження гідності.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 березня 2018 року у справі № 462/451/16-к ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку з закінченням строків давності. Зі змісту зазначеної ухвали вбачається, що суд встановив обставини кримінального правопорушення, зокрема, встановив, що відповідач 05 грудня 2015 року в приміщення кафе-бару «Алькмар» на вул. Короткій, буд. 7 у м. Львові приблизно о 21:00 двічі вдарив відповідачку в обличчя, чим наніс потерпілій тілесні ушкодження.

Таким чином достовірно встановлено, що 05 грудня 2015 року ОСОБА_1 діями ОСОБА_2 була завдана моральна шкода, яка полягала у фізичному болі та стражданнях, яких позивач зазнала у зв'язку з нанесенням їй ударів по обличчю, чим їй було спричинено тілесні ушкодження, які відносяться до легкого ступеня тяжкості. Довідкою Львівського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру № 382д від 15 лютого 2016 року встановлено, що позивач внаслідок дій відповідача отримала посттравматичний стресовий розлад, який за Міжнародною класифікацією хвороб-10 відноситься до розладів психіки і поведінки, що також береться до уваги судом.

Відповідно до п. «1» ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 9 постанови пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000 грн. задоволенню підлягають частково, оскільки позивачем не представлено доказів того, що внаслідок нанесення тілесних ушкоджень нею були перенесені такий біль та страждання, які можуть бути виражені у грошовому еквіваленті розміром у 30000 грн., тому, беручи до уваги характер і біль страждань, які зазнала ОСОБА_1, суд вважає за потрібне стягнути з відповідача 5000 грн. моральної шкоди, що буде відповідати принципам розумності та справедливості.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 слід задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 10,11,60-62,159,209,212-215ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, що проживає за адресою: АДРЕСА_2, 310 гривень 75 копійок матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, що проживає за адресою: АДРЕСА_2, 5000 гривень моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Залізничний районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Н.М. Галайко