КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №757/4906/16
Апеляційне провадження №22-ц/824/127/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії судової палати у цивільних справах - головуючого - судді Сержанюка А.С., суддів Волохова Л.А., Мельника Я.С., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ), треті особи - ОСОБА_2, Школа Вищої спортивної майстерності м. Києва про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

13 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом, де просив,

визнати незаконним та скасувати наказ №42-к від 27 січня 2015 року,

поновити його на посаді директора Школи вищої спортивної майстерності м. Києва,

стягнути з Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що наказом №42-к від 27 січня 2015 року Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) позивач був звільнений з займаної посади згідно п. 3 ст. 41 КЗпП України - за вчинення працівником, який виконує виховні функції аморального проступку не сумісного з продовженням даної роботи. Вважає дане звільнення незаконним, оскільки не являється працівником, який виконує виховні функції. Згідно п. 1.2 Контракту від 02 січня 2013 року директор здійснює керівництво Спортшколою відповідно до посадових обов'язків на підставі єдиноначальності та умовах, викладених в Контракті, у відповідності із чинним законодавством України і Статутом Дитячо-юнацької спортивної школи. Крім того, в наказі про звільнення вказано, що знаючи про відсутність спортивного звання, незаконно використовував відомості про наявність спортивного звання «Майстер спорту СРСР» та внаслідок цього привласнив кошти бюджету міста Києва. Однак він з вересня 2014 року за власною ініціативою припинив отримання надбавки. Трудова книжка з вини відповідача не видана.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив, що в матеріалах справи міститься колективне звернення батьків учнів, які проходять навчання у секції плавання в Школі вищої спортивної майстерності м. Києва.

Із змісту звернення вбачається, що інформація про неправдиві відомості директора школи з приводу наявності у нього спортивного звання, підроблення відповідних документів про це, викликала у дітей та їх батьків недовіру до нього, та відсутність бажання займатися спортом взагалі.

На підставі викладеного, суд вважає, що позивач вчинив аморальний проступок.

Поняття аморального проступку в законі не визначено. Воно є оціночним.

Проте, в даному випадку, зазначення позивачем недостовірних відомостей про наявність у нього спортивного звання «Майстер спорту СРСР» з плавання, є дією, що порушує моральні засади суспільства, суперечить змісту трудової діяльності та дискредитує не тільки виховні та службові повноваження директора, а й Школи вищої спортивної майстерності взагалі.

Згідно ст. 26 Закону України «Про освіту» призначення та звільнення педагогічних працівників державного та комунального навчального закладу здійснюється відповідним органом управління освітою.

Позивача звільнено на підставі наказу директора Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ), отже належним органом.

Встановлення вищенаведених фактичних обставин дає підстави вважати, що позивач є особою, яка виконує виховні функції, ним вчинено аморальний проступок, вчинення аморального проступку є несумісним з продовженням роботи.

Таким чином, відповідачем правомірно звільнено ОСОБА_1 з роботи з посади директора Школи вищої спортивної майстерності м. Києва на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Не підлягають також задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, як похідні.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального права та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, позивач працював на посаді директора Школи вищої спортивної майстерності м. Києва з 16 серпня 2012 року згідно наказу №47-п від 16 серпня 2012 року ( а.с. 18 т. 1 ).

При цьому, відповідно до п. 1.2. контракту, укладеного 02 січня 2013 року з позивачем, директор здійснює керівництво Спортшколою відповідно до посадових обов'язків на підставі єдиноначальності та умовах, викладених у контракті, у відповідності з чинним законодавством України і статутом Дитячо-юнацької спортивної школи ( а.с. 19-23 т. 1 ).

Згідно ж п.п. 2.1.6., 2.1.13. посадової інструкції директора Школи вищої спортивної майстерності м. Києва, затвердженої 02 січня 2013 року заступником директора Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) В.С. Вовк, з якою позивач ознайомлений під розписку, на позивача покладено трудову функцію, що полягає, зокрема, у керуванні навчальною та виховною роботою, організації методичного забезпечення навчально-виховного процесу ( а.с. 45-48 т. 4 ).

Відповідно п.п. 5.1.2., 5.1.3. посадової інструкції позивач, як директор Школи вищої спортивної майстерності м. Києва, повинен знати педагогіку, психологію, теорії і методи фізичного виховання, досягнення сучасної психолого-педагогічної науки і практики ( там же ).

Пунктом п. 1.1. статуту Школи вищої спортивної майстерності м. Києва встановлено, що Школа вищої спортивної майстерності м. Києва є позашкільним навчальним, освітнім закладом ( а.с. 29 т. 1 ).

Відповідно до наказу Школи вищої спортивної майстерності м. Києва №5 від 04 січня 2013 року «Про затвердження списків навчальних груп Школи вищої спортивної майстерності м. Києва» та додатку до цього наказу, ОСОБА_1 є тренером-викладачем ( а.с. 114, 115 т. 4 ).

Окрім цього, відповідно до ст. 19 Закону України «Про позашкільну освіту» учасниками освітнього процесу в закладі позашкільної освіти є, зокрема, директор.

Відтак, судом обґрунтовано встановлено, що позивач, займаючи посаду директора, виконуючи обов'язки тренера-викладача відноситься до суб'єктів, які виконують виховні функції, та з ними може бути розірваний трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, зокрема, за вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що при працевлаштуванні на роботу, позивач зазначив про наявність у нього спортивного звання «Майстер спорту СРСР» з плавання, вказавши конкретний номер значка та посвідчення.

Проте, згідно архівної довідки, дані про присвоєння ОСОБА_1 спортивного звання «Майстер спорту СРСР» з плавання відсутні.

При цьому номер значка та посвідчення, які зазначив позивач, належить іншій особі ( а.с. 41, 191 т. 1 ).

Наказом №42-к від 27 січня 2015 року Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) позивач був звільнений з займаної посади згідно п. 3 ст. 41 КЗпП України, за вчинення працівником, який виконує виховні функції аморального проступку не сумісного з продовженням даної роботи ( а.с. 46-48 т. 1 ).

В наказі відповідачем вказано, що 11 листопада 2014 року до Департаменту освіти та науки молоді і спорту виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) надійшло повідомлення від Міністерства молоді та спорту України ( лист № 7895/52 ) щодо відсутності інформації про присвоєння позивачу, який є директором Школи вищої спортивної майстерності м. Києва, звання «Майстер спорту СРСР» з плавання, що підтверджувалося архівною довідкою Міністерства спорту Російської Федерації №611 від 18 серпня 2014 року ( там же ).

ОСОБА_1, знаючи про відсутність у нього спортивного звання, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно та усупереч інтересам служби, не дотримуючись педагогічної етики, встановленого порядку призначення надбавок за спортивні звання, незаконно використав відомості про наявність у нього спортивного звання «Майстер спорту СРСР» з плавання, внаслідок цього привласнив кошти бюджету міста Києва.

Аморальним проступком слід вважати винні дії керівника позашкільного навчального закладу ОСОБА_1, що полягають у свідомому незаконному привласненні шляхом використання завідомо неправдивих відомостей грошових коштів у сумі 4 742,60 грн.

Зазначені дії порушують моральні норми, притаманні українському суспільству і суперечать змісту трудової функції керівника, тим самим дискредитують виховні, службові повноваження директора Школи вищої спортивної майстерності м. Києва, є прикладом зневаги до суспільних цінностей та негативно впливають на членів трудового колективу та вихованців ШВСМ, є несумісними з кваліфікаційними вимогами посади директора ШВСМ м. Києва, яку обіймає ОСОБА_1 в аспекті виконання ним функцій з управління установою, виконання педагогічних та виховних функцій, що є підставою для звільнення його з посади директора ШВСМ м. Києва за п. 3 ст. 41 КЗпП України.

Таким чином, місцевий суд, вірно вказав, що зазначення позивачем недостовірних відомостей про наявність у нього спортивного звання «Майстер спорту СРСР» з плавання та отримання відповідних надбавок, є дією, що порушує моральні засади суспільства, суперечить змісту трудової діяльності та дискредитує не тільки виховні та службові повноваження директора, а й Школи вищої спортивної майстерності взагалі, що дає підстави вважати, що ним вчинено аморальний проступок та вчинення якого є несумісним з продовженням роботи.

Відтак, судом обґрунтовано встановлено, що позивач, займаючи посаду директора, виконуючи обов'язки тренера-викладача, відноситься до суб'єктів, які виконують виховні функції і з ним може бути розірваний трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, зокрема, за вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 41, 147 КЗпП України, ст.ст. 13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про відмову в задоволені позову за його необґрунтованістю.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального права та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст. 41 КЗпП України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 12 Закону України «Про фізичну культуру і спорт», ст.ст. 28, 50 Закону України «Про освіту», ст. 12 Закону України «Про позашкільну освіту», з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги та спростовуються зазначеними доказами по справі.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що суд помилково відніс посаду позивача до суб'єкта, якого може бути звільнено відповідно до п. 3 ст. 41 КЗпП України, суд не визначив, яким чином та як вчинення аморального поступку впливає на виконання ним трудових обов'язків, судом не надано правової оцінки доказам, які були надані позивачем, судом зроблено хибний висновок щодо вчинення аморального проступку, судовим рішенням в іншій справі було відмовлено у стягненні надбавок, відсутність у архіві відповідної установи щодо присвоєння звання майстра спорту не можуть спростовувати факту такого присвоєння, позивач не виконує жодних виховних функцій, Школа вищої спортивної майстерності м. Києва не є і не може відноситись до закладів освіти, вона є виключно закладом фізичної культури та спорту, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, також не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції, а відтак - не є правовою підставою для задоволення як позовних так і апеляційних вимог.

Окрім цього, твердження апелянта про те, що судовим рішенням в іншій справі було відмовлено у стягненні надбавок, з точки зору суду другої інстанції, не спростовує висновок суду про необґрунтованість заявлених як позовних так і апеляційних вимог, оскільки воно не відноситься до предмету спору у відповідності до положень ст. 13 ЦПК України.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд помилково відніс посаду позивача до суб'єкта, якого може бути звільнено відповідно до п. 3 ст. 41 КЗпП України, суд не визначив, яким чином та як вчинення аморального поступку впливає на виконання ним трудових обов'язків, судом зроблено хибний висновок щодо вчинення аморального проступку, відсутність у архіві відповідної установи щодо присвоєння звання майстра спорту не можуть спростовувати факту такого присвоєння, позивач не виконує жодних виховних функцій, Школа вищої спортивної майстерності м. Києва не є і не може відноситись до закладів освіти, на думку апеляційного суду, не відповідають дійсності, оскільки повністю спростовуються зазначеними доказами по справі, які суд відносить до числа допустимих, належних, достовірних та достатніх згідно до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Апеляційний суд, окрім іншого, вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ), треті особи - ОСОБА_2, Школа Вищої спортивної майстерності м. Києва про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Л.А. Волохов

Я.С.Мельник