ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа №619/1554/18

Провадження № 22-ц/818/28/18

10 жовтня 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач Проходівська сільська рада Дергачівського району Харківської області,

розглянув в порядку спрощеного провадження у місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 червня2018 року (суддя - Остропілець Є.Р.)

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю літ. «А-1» сільськогосподарського призначення (ангар) площею 202, 9 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є єдиним користувачем майна з 2000 року. Нежитлова будівля літера «А-1» розташована на земельній ділянці, яка в рік побудови будівлі належала на праві постійного користування Колективному сільськогосподарському підприємству «Проходянське», яке припинило свою діяльність у 2011 році. З метою надання будівлі у власність позивач звернувся до Проходівської сільської ради, від якої отримав відповідь, що право набуття власності на об'єкт безхазяйного майна вирішується у суді. У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Будівельно-технічної інвентаризації» з метою проведення інвентаризації нежитлової будівлі. 23 квітня 2014 року позивач отримав технічний паспорт на виробничий будинок ангар. Сертифікованим експертом з Технічного обстеження будівель а споруд ОСОБА_3 було проведення обстеження будівлі та складено Звіт про проведення технічного обстеження, під час якого було встановлено готовність нежитлової будівлі до експлуатації. На замовлення позивача станом на 30 липня 2017 року було зроблено оцінку нежитлових будівель, про що складено Звіт. Позивач зазначає, що Комунальне підприємство технічної інвентаризації «Інвенрос» на його запит видало довідку, що на зазначений об'єкт право власності не зареєстровано. ОСОБА_1 вказує, що він відкрито та безперервно володіє зазначеною нежитловою будівлею по АДРЕСА_1 більше 17 років та використовує її у своїй сільськогосподарській діяльності, будь-яких претензій щодо даної земельної ділянки протягом 10 років ні в кого не виникало.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, про що надав суду відповідну заяву.

Представник Проходівської сільської ради в судове засідання не з'явився.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Скарга мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що справа була розглянута за його відсутності, чим грубо порушено право позивача на справедливий суд, оскільки він не зміг надати докази, які мають значення для вирішення справи. У зв'язку з чим суд дійшов неправильного висновку при ухваленні рішення.

Відповідач своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Вислухавши доповідь судді, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будь-які правовстановлюючі документи на право власності на нежитлову будівлю будівлю літ. «А-1» сільськогосподарського призначення (ангар) площею 202, 9 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 відсутні. Вказана будівля не може вважатися об'єктом нерухомості, що унеможливлює визнання в судовому порядку права власності на спірний об'єкт як на нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що нежитлова будівля літ. «А-1» сільськогосподарського призначення (ангар) площею 202,9 кв.м, розташована по АДРЕСА_1.

Згідно довідки Комунального підприємства Технічної інвентаризації від 21.03.2018 року, будь-які відомості про інвентаризацію та оформлення правових документів на вказану нежитлову будівлю - відсутні (а.с.29).

Нежитлова будівля розташована на земельній ділянці, яка в рік побудови будівлі належала на праві постійного користування КСП «Проходянське», яке припинило свою діяльність у 2011 році (а.с. 9-10).

23 квітня 2014 року позивач отримав технічний паспорт на виробничий будинок ангар (а.с.12-14).

Також було складено Звіт про проведення технічного обстеження, під час якого було встановлено готовність нежитлової будівлі до експлуатації (а.с.19-25).

30 липня 2017 року було проведено оцінку нежитлових будівель (а.с.18).

На підтвердження того, що ОСОБА_1 відкрито та безперервно володіє нежитловою будівлею по АДРЕСА_1 з 2000 року надано заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстрованими Проходівською сільською радою (а.с.27,28).

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є визнання права за набувальною давністю на спірне майно, як на об'єкт нерухомого майна, у зв'язку з відкритим, безперервним володінням позивачем цим майном з 2000 року.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

В даному випадку, позивач користувався спірним майном протягом більш ніж п'ятнадцяти років до моменту звернення до суд з позовом у квітня 2018 року і набув можливості ставити перед судом питання про визнання права власності на спірне майно за набувальною давністю.

Матеріали справи не містять відомостей про власника спірного майна.

За правилами частини першої статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.

Положеннями частини другої вказаної статті передбачено, що безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені.

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю.

Відомості про те, що нежитлове приміщення взято на облік як безхазяйне майно відповідно до вимог статті 335 ЦК України, в матеріалах справи відсутні.

Нормами частини першої статті 609 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Як зазначено вище, КСП «Проходянське» було ліквідовано і його правонаступники, а також інші можливі власники спірного майна відсутні.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК України).

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

В сукупності наведені роз'яснення, в контексті вимог та підстав заявленого позову, встановлених судом першої інстанції обставин справи, свідчать про наявність права позивача на звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності на приміщення ангару, однак не як на об'єкт нерухомого майна, оскільки до проведення державної реєстрації права власності у встановленому законом порядку право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення) цього приміщення.

Натомість ОСОБА_1 у позові просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на приміщення ангару саме як на нерухоме майно, однак законом в даному випадку це не передбачено.

Такі обставини були враховані судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що нежитлове приміщення, право власності на яке просить визнати позивач, розташоване на земельній ділянці, належній його дружині - ОСОБА_6 на праві власності на висновки суду не впливають, оскільки остання до участі у справі залучена не була.

Підстав для скасування чи зміни рішення судова колегія не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко