Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 501/4999/15-ц

провадження № 61-23820св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Васильєва КрістінаВікторівна,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 квітня 2016 року у складі судді Смирнова В. В.,та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Сидоренко І. П.,

Погорєлової С. О., Цюри Т.В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, у якому просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, укладеним 10 жовтня 2007 року, у розмірі 27 733,24 доларів США, що еквівалентно 337 121,21 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору

від 10 жовтня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, останній отримав кредит у розмірі 15 730,17 доларів США на умовах, визначених договором, на термін до 09 жовтня 2012 року.

Виконання позичальником умов кредитного договору забезпечено договором поруки, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, згідно якого останній несе солідарну з позичальником відповідальність за кредитним договором.

Позичальник допустив заборгованість, яка станом на 21 серпня 2015 року склала 27 733,24 доларів США. Письмові вимоги про виконання зобов'язання, адресовані відповідачам, не виконані, борг не повернуто.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 21 квітня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позов пред'явлено з пропуском строку звернення до суду.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк»просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що умовами кредитного договору сторони погодили термін позовної давності в п'ять років. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня

2013 року перебіг позовної давності було перервано. Пред'явлення даного позову 25 листопада 2015 року відбулось в межах строку позовної давності. Позичальник не спростовував наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Суд установив, що 10 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 15 730,17 доларів США на термін до 09 жовтня

2012 року.

Виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором забезпечено договором поруки, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, згідно якого останній несе солідарну відповідальність у випадку невиконання зобов'язань за кредитним договором.

25 березня 2009 року ОСОБА_2 за актом приймання-передачі добровільно передав банку придбаний за кредитні кошти автомобіль марки «TOYOTA Avensis», номерний знак НОМЕР_1, для його реалізації за ринковою ціною та направлення виручених коштів на погашення заборгованості.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2013 року з ОСОБА_2 і з ОСОБА_3 на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року у розмірі 11 913,43 долари США, що еквівалентно 95 227,78 грн. Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк»,

ОСОБА_2, і з ОСОБА_3 солідарно на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 10 000 грн.

Матеріали справи не містять доказів щодо виконання вказаного рішення суду.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

На а. с. 56-58 наявна заява ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності.

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право звернення до суду з 15 лютого 2009 року. Дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування з 25 березня 2009 року процентів за кредитно-заставним договором від 10 жовтня 2007 року є неправомірними, оскільки ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічної дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя, має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов'язання, та призводить до прострочення кредитора.

Проте з таким висновком погодитись не можна.

Виходячи з правового аналізу статей 6, 252 - 255, 256, 259 ЦК України можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором.

Згідно пункту 7.1 кредитного договору періодом сплати слід вважати з «10» по «14» число кожного місяця.

У пункті 4.5 кредитного договору сторони погодили, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором становить п'ять років.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитуваннязгідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесеннячергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо дляпогашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що при вирішення спору суд досліджував питання збільшення сторонами строку позовної давності до п'яти років.

Крім того, залишилось нез'ясованим, чи скористався банк своїм правом на дострокове повернення кредиту шляхом пред'явлення у березні 2013 року позову до відповідачів про стягнення заборгованості, тобто, чи відбулась зміна строку дії кредитного договору та, чи досягли сторони кредитного договору домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В.Пророк

В. М. Сімоненко

І. М.Фаловська