Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 274/4675/16-ц

провадження № 61-17287св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду Житомирської області

від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю.,

ОСОБА_7, ОСОБА_8, та касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2017 року у складі судді Щербака Д. С. та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Коломієць О. С., Галацевич О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 позичив у нього грошові кошти 02 грудня 2008 року у розмірі - 78 150 доларів США, строк повернення позики - 01 лютого 2009 року; 16 січня 2009 року у розмірі -

350 тис. грн, строк повернення позики - 01 червня 2010 року; 19 січня

2009 року у розмірі - 500 тис. грн, строк повернення позики - 01 липня

2010 року; 22 січня 2009 року у розмірі - 280 тис. грн, строк повернення позики - 13 серпня 2012 року; 03 лютого 2009 року у розмірі - 720 900 грн, строк повернення позики - 01 лютого 2010 року.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 14 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 2013 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 475 552 грн 95 коп.

У Бердичівському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції України у Житомирській області (далі - Бердичівський МВ ДВС ГТУЮ України у Житомирській області) на виконанні перебуває виконавчий лист про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за вказаним судовим рішенням у розмірі 2 475 552 грн 95 коп., яку відповідачем не сплачено. Вищевказаними розписками передбачено нарахування на суму позики процентів у розмірі 13 % річних від суми заборгованості.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь проценти за користування позиками від 02 грудня 2008 року, 16 січня 2009 року, 19 січня 2009 року, 22 січня 2009 року та 03 лютого 2009 року в сумі 2 268 682 грн 77 коп., 3 % річних та інфляційні втрати в сумі 2 724 221 грн 79 коп. та 50 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 31 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 проценти за користування позиками від 02 грудня 2008 року, 16 січня 2009 року, 19 січня 2009 року, 22 січня

2009 року та 03 лютого 2009 року в розмірі 2 268 682 грн 77 коп., а також 3 % річних, інфляційні втрати в розмірі 2 724 221 грн 79 коп. та 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки на час розгляду справи заборгованість за договором позики відповідачем не погашено, то з нього підлягають стягненню: 13 % річних від суми заборгованості, нарахування яких передбачено розписками від 16 січня 2009 року, 19 січня 2009 року та

від 22 січня 2009 року, проценти за розписками від 02 грудня 2008 року та

від 03 лютого 2009 року, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, індекс інфляції та 3 % річних від простроченої суми, що передбачено статтею 625 ЦК України. Також підлягає стягненню моральна шкода з огляду на те, що однією з підстав її відшкодування є порушення зобов'язань у випадках, передбачених законом або договором.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Скасовано рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2017 року і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів, 3 % річних та інфляційних втрат за пропуском позовної давності, у позові про відшкодування моральної шкоди відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач має право на стягнення процентів, 3 % річних та інфляційних втрат у певному розмірі. Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 14 травня 2013 року, яким визнано право позивача на борг за договорами позики, набрало законної сили 05 вересня 2013 року і з цього дня розпочався перебіг позовної давності. Позовна давність сплинула 06 вересня 2016 року. Із позовом ОСОБА_1 звернувся 09 вересня 2016 року після закінчення цього строку.

Умовами договорів позики, викладеними у розписках, не передбачено відшкодування моральної шкоди. Висновок суду першої інстанції про обґрунтованість цієї вимоги є неправильним.

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, подана представником - ОСОБА_6, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, він просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції у частині відмови йому у задоволенні позову про стягнення процентів, 3 % річних та інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на його користь проценти за користування позиками від 02 грудня 2008 року, 16 січня 2009 року, 19 січня 2009 року, 22 січня 2009 року та 03 лютого 2009 року у сумі 2 268 682 грн

77 коп., 3 % річних та інфляційні втрати у сумі 2 724 221 грн 79 коп.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваного судового рішення не врахував, що відповідач переривав строки позовної давності, що підтверджується матеріалами справи та було встановлено судом першої інстанції.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди не оскаржується, тому у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядається.

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, він просив змінити рішення суду апеляційної інстанції та скасувати рішення суду першої інстанції за безпідставністю позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень не врахували, що позивач не надав суду оригіналів розписок, тобто позовні вимоги не довів, спірні правовідносини вже були предметом розгляду Бердичівського міськрайонного суду і позивач 14 травня 2013 року відмовився від позову в частині стягнення процентів за користування позикою по всім п'яти розпискам.

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_6

У запереченні зазначено, що позивачем не доведено наявність спору, по кожній із позовних вимог не сплачено судовий збір за подання позовної заяви, спірні правовідносини вже були предметом розгляду в іншій справі, рішення суду першої інстанції ґрунтується на недоведених обставинах, позивач пропустив строки позовної давності і не подав клопотання про його поновлення.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договори позики від 02 грудня 2008 року на суму 78 150 доларів США, від 16 січня 2009 року на суму 350 тис. грн, від 19 січня 2009 року на суму 500 тис. грн, від 22 січня 2009 року на суму 280 тис. грн, від 03 лютого

2009 року на суму 720 900 грн.

Факт укладення вищевказаних договорів та отримання коштів підтверджується розписками від 02 грудня 2008 року, 16 січня 2009 року, 19 січня 2009 року, 22 січня 2009 року, 03 лютого 2009 року, які складені та підписані відповідачем власноручно.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 14 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 2013 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 475 552 грн 95 коп.

У Бердичівському МВ ДВС ГТУЮ України у Житомирській області на виконанні перебуває виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 2 475 552 грн 95 коп.

Листом від 24 березня 2014 року ОСОБА_4 повідомив Бердичівський МВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області про те, що він зобов'язується щомісяця сплачувати по 8 тис. грн у рахунок погашення вищевказаної заборгованості.

Встановлюючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив належним чином доводів сторін щодо правомірності нарахування процентів від суми позики на підставі частини першої статті 1048 ЦК України та застосування положень статті 625 ЦК України у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання, не встановив фактичних обставин справи, не визначився з характером правовідносин сторін та правовою нормою, яка підлягає застосуванню відповідно до встановлених обставин.

При цьому, з посиланням на статті 256, 257, 261, 264 ЦК України, що встановлюють строки позовної давності та регулюють порядок її переривання й застосування, вдався до аналізу причин пропуску строку позовної давності, рахуючи його з часу набрання рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2013 року, яким з відповідача на користь позивача стягнуто борг, тобто уже вирішено спір щодо боргу за договором позики нарахування яких за договорами позики припинилися після спливу визначеного договором строку. При цьому не врахував, що позивач обґрунтовує свої вимоги не виконанням цього рішення. Отже, оскільки договірні зобов'язання по поверненню позики припинилися ухваленням рішення, то до цих правовідносин належить застосовувати норму 625 ЦК України.

Враховуючи викладене, висновок суду апеляційної інстанції про обґрунтованість заявленого позову й про відмову у його задоволенні за пропуском позовної давності, яка може застосовуватись за відповідною заявою, зробленою до ухвалення судового рішення, лише до обґрунтованого позову, є передчасним.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з'ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді апеляційним судом має бути врахована правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 04 липня

2018 року № 310/11534/13-ц, відповідно до якої якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Вимоги заявлені позивачем по статті 625 ЦК України у зв'язку з ухваленням судового рішення про стягнення боргу апеляційним судом не вирішено.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_6, та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 13 червня 2017 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову про стягнення процентів, 3 % річних та інфляційних втрат скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк