Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 376/686/17-ц

провадження № 61-32115св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.

учасники справи:

позивач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Державна судова адміністрація України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Сквирського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року у складі судді Віговського С. І. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Фінагєєва В. О., Журби С. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_4 кошти у сумі 7 308,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28 грудня 2014 року (далі - Закон № 76-VIII) встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Цим же Законом було доповнено частину шосту статті 149 чинного на той час Закону України «Про судоустрій і статус суддів» абзацом другим такого змісту: «Загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах».

Листом Державної судової адміністрації України від 15 січня 2015 року повідомлено, що у разі скорочення чисельності працівників суду у межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати».

На виконання наведеного листа, на підставі наказу начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області від 02 лютого 2015 року № 15/0 (про проведення скорочення) позивачем було проведено скорочення штатних одиниць працівників місцевих загальних судів Київської області, а саме: в 11 місцевих судах Київської області - за наказом; в 6 судах - враховано загальну чисельність працівників апаратів цих судів, що була значно меншою за показник 3,7; в інших судах - за рахунок існуючих вакантних посад, що не заповнювалися.

З огляду на проведене скорочення, вимоги Закону № 76-VIII, а також беручи до уваги рішення Ради суддів України від 05 лютого 2015 року № 6, позивачем, на підставі наказу начальника ТУ ДСА України в Київській області від 10 лютого 2015 року № 13 виплачено суддям суддівську винагороду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Проте, після проведення фінансового аудиту управління та аудиту його відповідності, Державною судовою адміністрацією України 25 березня 2016 року складено звіт про результати аудиту та, поряд з іншим, виплату суддівської винагороди суддям у розмірі 10 мінімальних заробітних плат визнано порушенням і покладено на управління обов'язок забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів на виплату суддівської винагороди.

З урахуванням наведеного, просив суд стягнути з ОСОБА_4 безпідставно отримані кошти у розмірі 7 308,00 грн.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року у задоволенні позову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області відмовлено.

Суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин пункт 1 частини першої статті 1215 ЦК України, виходив із того, що суддівська винагорода відповідачеві була проведена добровільно, за відсутності рахункової помилки з боку позивача і недобросовісності з боку відповідача.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року рішення Сквирського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У листопаді 2017 року Державна судова адміністрація України подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що у ході проведення планового фінансового аудиту відповідності, ефективності та фінансового аудиту за період діяльності з 01 січня 2014 року до 31 грудня 2015 року у Територіальному управлінні Державної судової адміністрації України в Київській області виявлено порушення, зокрема, безпідставне нарахування та виплата заробітної плати (виплата суддівської винагороди).

Державна судова адміністрація України не має можливості стягнути на користь бюджету безпідставно отримані кошти відповідачем з винної особи, оскільки таку не встановлено.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 376/686/17-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_4 працює суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Згідно з наказом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області від 10 лютого 2015 року № 13 «Про виплату суддівської винагороди у 2015 році» з лютого 2015 року максимальний місячний розмір суддівської винагороди суддям місцевих загальних судів Київської області обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).

Відповідно до листа Державної судової адміністрації України від 14 вересня 2016 року про зауваження до звіту за результатами проведення перевірки усунення порушень, виявлених під час проведення аудиту, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області повинно усунути зазначені у звіті від 25 березня 2016 року № 6-16/2 порушення, в іншому випадку начальника територіального управління буде притягнуто до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання посадових обов'язків та систематичне невиконання розпорядчих документів № 6-16/2 України.

Звертаючись до суду з позовом, Державна судова адміністрація України посилалась на те, що відповідачу безпідставно нараховано та виплачено суддівську винагороду у розмірі 7 308,00 грн.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно не підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Встановивши, що виплата суддівської винагороди здійснена за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату та факту недобросовісності набувача, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про відмову у стягненні з відповідача безпідставно нарахованих і виплачених коштів на суму 7 308,00 грн.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Сквирського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної судової адміністрації України залишити без задоволення.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат