Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 441/1017/16-ц

провадження № 61-7568св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 23 січня 2017 року у складі судді Яворської Н. І. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалось на те, що 26 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримала у користування кредит у розмірі 17 100 доларів США строком користування до 25 листопада 2014 року зі сплатою 10,99 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором відповідач передав позивачу у заставу автомобіль марки KIA CERATO, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 25 лютого 2016 року виникла заборгованість у сумі 16 534,18 доларів США, з яких заборгованість за тілом кредиту - 14 234,04 долари США та прострочені проценти у сумі 2 300,14 доларів США, які позивач просив стягнути з відповідача шляхом звернення стягнення на предмет застави, визначивши спосіб реалізації предмета застави шляхом проведення прилюдних торгів.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 23 січня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «Фідобанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором. У цій справі, позивач звернувся до суду із ідентичними вимогами, не підтвердивши належними та допустимими доказами суму заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року відхилено апеляційну скаргу ПАТ «Фідобанк», рішення Городоцького районного суду Львівської області від 23 січня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за кредитним договором, укладеним 26 листопада 2007 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_4 є недоведеним, що встановлено судовим рішенням, яке є преюдиційним у цій справі.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Фідобанк» просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 не виконала у повному обсязі зобов'язання за кредитним договором від 26 листопада 2007 року. Судове рішення про відмову у задоволенні позову банку про стягнення з позичальника заборгованості не є преюдиційним у цій справі, оскільки було ухвалено за наслідком розгляду позову банку про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку статті 1050 ЦК України, а не її стягнення з позичальника після закінчення строку дії кредитного договору. Судове рішення про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором також не є преюдиційним у цій справі, оскільки встановлює, що заборгованість не є безспірною, однак не встановлює відсутність заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу відповідач не подала.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із положеннями статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Суди установили, що 26 листопада 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримала у користування кредит у розмірі 17 100 доларів США строком користування до 25 листопада 2014 року зі сплатою 10,99 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 26 листопада 2007 року між сторонами було укладено договір застави, відповідно до умов якого відповідач передав позивачу у заставу автомобіль марки KIA CERATO, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором за період з 26 листопада 2007 року по 25 лютого 2016 року виникла заборгованість у сумі 16 534,18 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту -14 234,04 долари США та прострочених процентів у сумі 2 300,14 доларів США (а.с. 16-17).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що нарахована банком заборгованість ОСОБА_4 є недоведеною, що встановлено судовим рішенням, яке є преюдиційним у цій справі.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 10, частини першої статті 11, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004 року.

Згідно із частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 26 червня 2014 року задоволено позов ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку 710 132,78 грн заборгованості, яка утворилась внаслідок порушення зобов'язань, які виникли з кредитних договорів від 27 серпня 2007 року та 26 листопада 2007 року, укладених між ПАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2015 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Скасовано рішення Городоцького районного суду Львівської області від 26 червня 2014 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості за кредитними договорами та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові ПАТ «Фідобанк».

Відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, суд апеляційної інстанції мотивував свої висновки недоведеністю розміру заборгованості у сумі 710 132 грн, оскільки відповідно до висновку судово-економічної експертизи підтвердити нараховану банком заборгованість ОСОБА_4 за кредитними договорами від 27 серпня 2007 року та 26 листопада 2007 року не виявилось можливим.

Разом з тим, правовий висновок суду, викладений у вищенаведеній справі, і встановлені судом обставини не є тотожними поняттями.

Судження суду щодо відсутності у ОСОБА_4 обов'язку сплачувати заборгованість у розмірі 710 132 грн, нараховану за двома кредитними договорами за період до 2014 року, ґрунтувалось на підставі встановлених судом обставин щодо недоведеності банком саме такого розміру кредитної заборгованості.

Однак, у справі, що переглядається, позивач обґрунтовує свої вимоги іншими обставинами (заборгованість, яка виникла внаслідок невиконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором від 26 листопада 2007 року, за період до 25 лютого 2016 року), тому обставини доведеності (недоведеності) заборгованості у сумі 710 132 грн, нарахованої за кредитними договорами від 26 серпня 2007 року та 26 листопада 2007 року за період до 2014 року преюдиційного значення у цій справі не мають.

Таким чином, вказане судове рішення не звільняло ОСОБА_4 від обов'язку довести, що вона у повній мірі виконала свої кредитні зобов'язання за договором від 27 листопада 2007 року.

Пред'являючи позов, ПАТ «Фідобанк» надало суду свої розрахунки кредитної заборгованості відповідача, підтверджуючи її письмовими доказами, а тому саме ОСОБА_4, заперечуючи проти поданих доказів, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року мала б спростувати її розмір, подаючи відповідні докази.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позов, суд апеляційної інстанції посилався як на преюдиційне на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 лютого 2012 року, з урахуванням змін внесених рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2012 року, яким визнано такими, що не підлягають виконанню та скасовано виконавчі написи, вчинені 02 вересня 2011 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пауком А. Я., про стягнення із ОСОБА_4 грошових коштів.

Однак вказані судові рішення не встановлювали обставини, які є підставою для звільнення відповідача від доказування, оскільки ними лише було встановлено факт наявності спору між ОСОБА_4 та ПАТ «Фідобанк» про розмір кредитної заборгованості за договором від 26 листопада 2007 року, а не про її відсутність.

У зв'язку з наведеним суди у порушення вимог статей 10, 57, 60, 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року належним чином не перевірили доводів та заперечень сторін, не оцінили належність, допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, взявши за основу лише висновки судів у інших справах, які не підтверджують відсутності заборгованості у позичальника перед банком, не заперечують її наявності, а лише фіксують неможливість її правильного визначення.

Таким чином суди не сприяли всебічному й повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустили неповноту у з'ясуванні таких обставин, не встановили дійсний розмір кредитної заборгованості, дійшовши висновку про укладеність кредитного договору.

Отже, суди, виходячи з того, що відповідач порушила умови кредитного договору, дійшли висновку про відмову у позові, тим самим самоусунулись від вирішення спору між сторонами, перешкодили банку, як позивачу, у доступі до правосуддя за захистом порушеного права, так як повторно, з тих самих предмету та підстав, банк захистити свої порушенні права (пред'явити позов) не зможе.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

У зв'язку з наведеним оскаржувані судові рішення не можна вважати законними й обґрунтованими, вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду потрібно врахувати правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18.

Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фідобанк» задовольнити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта