Постанова

Іменем України

08 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 750/7738/16-ц

провадження № 61-20880св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В.М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_4,

відповідач - дочірне підприємство «Пассервіс» відкритого акціонерного товариства «Чернігівавтосервіс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 22 листопада 2016 року у складі судді Філатова Л. Б. та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 22 грудня 2016 року у складі колегії суддів:Висоцької Н. В., Губар В. С., Скрипки А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до дочірнього підприємства «Пассервіс» відкритого акціонерного товариства «Чернігівавтосервіс» (далі - ДП «Пассервіс» ВАТ «Чернігівавтосервіс») про зобов'язання забезпечити право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті - міських автобусних маршрутах «Готель «Україна» - Дачі (Рівнопілля)» і «Вулиця Одинцова - Дачі (Рівнопілля)».

Позов мотивовано тим, що є інвалідом 2 групи загального захворювання і згідно статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року має право на безоплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі). Вказує, що пільгове перевезення інвалідів здійснюють усі підприємства транспорту, незалежно від форми власності та підпорядкування (Закон України «Про транспорт»). При наданні послуг з перевезення в міських автобусних маршрутах № 2 і № 22 його права порушуються - кондуктора перевізника вимагають придбати квиток або взагалі відмовляються надавати послуги з перевезення, зокрема, 17, 25 травня, 03, 07, 14, 21 червня 2016 року.

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 22 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що законодавчими актами не передбачено права інвалідів II групи на безоплатний проїзд у пасажирському транспорті загального користування на приміських маршрутах.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 22 грудня 2016 року рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 22 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновками рішення суду першої інстанції.

24 січня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували приписи статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт». Відповідно до договору про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті і загального користування № 2 «проспект Миру - Дачі (Рівнопілля)», № 7 від 07 квітня 2014 року та договору про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті і загального користування № 22 «вулиця Одинцова - Дачі (Рівнопілля)» № 15 увід 07 квітня 2014 року, укладений між Управлінням транспорту та зв'язку Чернігівської міської ради та ДП «Пассервіс» ВАТ «Чернігівавтосервіс» вбачається, що ці маршрути є міськими. Крім того, кінцева зупинка автобусів - «Дачі (Рівнопілля)» не є населеним пунктом, а тому автобусний маршрут не може з'єднувати населенні пункти.

31 березня 2017 року ДП «Пассервіс» ВАТ «Чернігівавтосервіс» направив до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

21 квітня 2018 року справа № 750/7738/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом установлено, що ОСОБА_4 є інвалідом 2 групи загального захворювання.

Відповідно до статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інваліди I та II групи, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів I групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда I групи або дитину-інваліда), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі). Пільгове перевезення інвалідів здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт».Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.

Статтею 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» дає визначення міського і приміського автобусних маршрутів: «автобусний маршрут міський - автобусний маршрут, який не виходить за межі території населеного пункту; автобусний маршрут приміський - автобусний маршрут, який з'єднує населені пункти і протяжність якого не перевищує 50 км».

Встановлено, що автобус № 2 маршрутом «проспект Миру - Дачі (Рівнопілля)» та № 22 маршрутом «вулиця Одинцова - Дачі (Рівнопілля)» є приміськими автобусними маршрутами, що підтверджується даними паспортів на зазначені маршрути.

Отже, маршрути «Готель «Україна» - Дачі (Рівнопілля)» і «Вулиця Одинцова - Дачі (Рівнопілля)» не є міськими автобусними маршрутами в розумінні статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки з'єднують населені пункти: місто Чернігів і село Рівнопілля Чернігівського району.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки з боку відповідача у відповідності до статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відсутній обов'язок по безоплатному перевезенню позивача у даному автобусному маршруті.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

РішенняНовозаводського районного суду міста Чернігова від 22 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В.М. Коротун

М.Є. Червинська