Справа № 165/1021/18 Головуючий у 1 інстанції: Василюк А.В.
Провадження № 22-ц/802/68/18 Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Русинчука М.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 04 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1, в якому просило стягнути з останньої заборгованість у розмірі 41497,29 грн.

В обґрунтування заявлених вимог вказувало, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н від 03.10.2007 р., за яким банком було надано кредит на суму 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач належним чином зобов'язання за договором не виконувала, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яка станом на 01 квітня 2018 року становить 41497,29 грн, з яких: 1987,36 грн - борг за тілом кредиту,36757,68 грн борг за процентами, 300 грн пеня і комісія та штрафи: 500 грн фіксована частина і 1952,25 грн процентна складова. На підставі наведеного позивач просив суд стягнути з відповідача вказану кредитну заборгованість та судові витрати.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 04 червня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 03.10. 2007 року в розмірі 41497,29 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1987,36 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 36757,68 грн, заборгованості за пенею у розмірі 300 грн.; штрафу (фіксована частина) 500 грн. та штрафу (процентна складова) 1952,25 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову. Вважає, що рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не були враховані обставини, які мають істотне значення для справи, а саме: розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися банком за умови інформування позичальника, заява-анкета, яка підписана нею 03.10.2007 р. не містить посилання про те, що відповідач ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та позивачем до справи були надані Умови та Правила, однак без зазначення дати їх прийняття чи затвердження, що не можна вважати належним доказом у даній справі. Крім того, відповідач зазначала, що вона фактично визнає заборгованість перед цим же банком у розмірі тіла кредиту на суму 1987,36 грн, але за договором, який був нею укладений шляхом підписання анкети-заяви 09 червня 2010 року, а не 03 жовтня 2007 року, оскільки тоді вона кредиту не брала. Просила з цих підстав та із застосуванням строку позовної давності в позові відмовити.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 12 липня 2018 року відкрито провадження у даній справі та ухвалою апеляційного суду від 26 липня 2018 року дану справу призначено до судового розгляду.

Указом Президента України №452 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» було ліквідовано Апеляційний суд Волинської області та утворено Волинський апеляційний суд.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи суду та негайно передає до новоутвореного суду судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується.

Згідно з п.3 ч. 1, ч. 5 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу. У разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

У звязку із зазначеним матеріали судової справи №165/1021/18 (22-ц/773/872/18) передано до Волинського апеляційного суду відповідно до акту прийому-передачі №1 від 02 жовтня 2018 року.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 жовтня 2018 року визначено суддів, які входять до складу колегії, а саме: головуючий суддя Федонюк С.Ю., судді Матвійчук Л.В та ОСОБА_2

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа ухвалою Волинського апеляційного суду від 09 жовтня 2018 року прийнята до новоутвореного суду та призначена до розгляду в порядку письмового провадження.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Позивачем П АТ КБ «Приватбанк» подано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що банк вважає рішення суду законним і обґрунтованим, а тому просить його залишити без змін. Свої заперечення обґрунтовує тим, що відповідач, підписуючи заяву позичальника 03 жовтня 2007 року, виявила бажання отримати кредитні кошти та підтвердила, що вона ознайомлена і погоджується з Умовами та Тарифами банку. Таким чином, позивач вважає, що всі положення доданих до матеріалів справи Умов та Правил надання банківських послуг банком дотримано. Не пропущено строк позовної давності, оскільки картка відповідачу перевидавалась, а тому борг слід стягнути повністю.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Вказаний висновок суду не в повній мірі є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Позивач в позовній заяві покликається на те, що його вимоги про стягнення кредитної заборгованості в сумі 41497,29 грн ґрунтуються на існуванні договірних відносин між сторонами на підставі укладеного 03 жовтня 2007 року договору кредиту б/н.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, на підставі заяви позичальника VOXRFD66310708 від 03.10.2007 р. між ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, зі змісту якого слідує, що банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 5000 грн на строк 10 місяців з 03.10.2007 р. по 03.08.2008 р. включно , з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01% на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобовязання позичальника з повернення кредиту. Сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (стандарт) строки. (а.с.7 зворот).

До матеріалів справи банком надано Умови та Правила надання банківських послуг та Правила користування платіжною картою, на підставі яких було обґрунтовано договірні зобовязання відповідача у позові та оскаржуваному рішенні суду.

Проте, як видно із заяви позичальника від 03.10.2007 року, сторони обумовили, що згідно з п.4.2 Умов при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 10,0% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Відсоткова ставка за кредитом може змінюватися в залежності від змін облікової ставки НБУ чи в інших випадках, відповідно до п.3.3 Умов.

Також у тексті цієї заяви вказано, що позичальник підтверджує про ознайомлення і згоду із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які були надані у письмовій формі. Крім того, в заяві визначено базову процентну ставку за кредитом 3 % на місяць на залишок заборгованості. Це засвідчено підписом позичальника без зазначення прізвища.

Однак, як видно з п.3.3 та п. 4.2 Умов і Правил надання банківських послуг, що приєднані до справи, вони не відповідають змісту цих же пунктів, зазначених у заяві, яка підписана позичальником.

У тексті приєднаних до справи Умов і Правил пункт 3.3. відсутній, а в п.4.2 визначено, що обовязком банку є обслуговувати картрахунки в порядку і на умовах, передбачених цим договором та правилами міжнародних платіжних систем, за якими обслуговуються карти, діючим законодавством.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мала на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Такий правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо непідписання ОСОБА_1 Умов та Правил надання банківських послуг, ненадання позивачем суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ці Умови і Правила надання банківських послуг діяли на час укладення між сторонами договору від 03.10.2007 року, заслуговують на увагу, оскільки наявні у справі Умови та правила дійсно не містять жодних вказівок на дату їх затвердження та їх зміст не відповідає змісту заяви позичальника від 03.10.2007 року, що не дає можливості визначити їх приналежність до оспорюваного кредитного договору.

Зазначені доводи банком не спростовано і у відзиві до апеляційної скарги та не надано суду з цього приводу жодних інших доказів, не долучено Умови та Правила в редакції, що діяли у 2007 році, станом на день укладення договору.

Разом з тим, установлено, що строк дії виданої відповідачу кредитної картки за договором № б/н від 03.10.2007 року за № 548990 становив два роки та закінчився у травні 2009 року. Дана обставина підтверджена довідкою від 02.08.2018 року, виданою АТ КБ «ПриватБанк» та доданою позивачем до відзиву на апеляційну скаргу (а.с.113).

Для підтвердження суми боргу позивачем надано суду відповідний розрахунок, з якого вбачається, що за час дії картки, виданої за даним договором, до травня 2009 року, за позичальником боргу не рахувалось. Сальдо поточної і простроченої заборгованості та боргу за пільговий період, а також сума нарахованих процентів та пені і комісії становили 0,0 грн. (а.с.5-6).

Відсутність заборгованості за цим договором підтверджується також і випискою з рахунку відповідача, наданою банку до відзиву на апеляційну скаргу, з якої видно, що станом на травень 2009 року за карткою за № 548990 борг відсутній. (а.с.98-99).

Разом з тим, як вбачається з довідки банку та доданих до відзиву документів, після травня 2009 року ОСОБА_1 картку не перевипускала, кредитних відносин з банком протягом року не мала.

Однак 09.06.2010 року ОСОБА_1 звернулася до банку і заповнивши анкету-заяву, уклала новий кредитний договір б/н, отримала нову картку за № 339319 з терміном дії з 09.06.2010 року до січня 2014 року з кредитним лімітом 5000 грн. 01 серпня відповідачці було видано нову картку за № 402897, якою вона активно користувалася та 02 серпня 2012 року зняла з рахунку 1976 грн., що підтверджується випискою з рахунку (а.с.93-98) та розрахунком боргу (а.с.5-6).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів картка діє в межах визначеного нею строку.

Таким чином, апеляційним судом установлено, що строк дії картки, виданої на підставі договору від 03.10.2007 року, закінчився у травні 2009 року, натомість позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за іншими договорами, укладеними пізніше. Належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що термін дії первісної платіжної картки і відповідно строк дії первісного кредитного договору продовжено, позивачем надано не було.

Виписки з рахунку по карті за № 339319 з терміном дії з 09.06.2010 року до січня 2014 року банк не надав, а всі операції за період з червня 2010 року показано по картці № 548990, хоча згідно довідки банку термін її дії закінчився у травні 2009 року.

Разом з тим, вказані обставини, встановлені судом апеляційної інстанції повністю узгоджуються зі змістом пояснень самої відповідачки ОСОБА_1, які викладені нею в особистій письмовій заяві, поданій до суду від 18.06.2018.

Як видно з анкети-заяви від 09.06.2010 року та скрін-шотів з програмного комплексу «Приват-24» з фотографіями ОСОБА_1 з кредитною карткою, між сторонами дійсно було укладено новий кредитний договір у червні 2010 року.

Судом першої інстанції не було взято до уваги, що дія кредитної картки № 548990 закінчилася у травні 2009 року, а довідка про видачі нових карток не є належним та допустимим доказом перевипуску попередньої картки за договором, що закінчився.

Отже, позивач не надав доказів, які б ототожнили платіжні картки як такі, що видані в межах дії одного й того ж договору кредиту.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що відповідачу спочатку було видано картку від 03.10.2007 року, а потім інші картки від 09.06.2010 р. та від 01.08.2012 р., які перевидані на підставі договору від 03 жовтня 2007 року, на думку суду, не заслуговують на увагу, оскільки попередній договір закінчив свою дію і заборгованість на час закінчення його дії у позичальника була відсутня.

Слід зазначити, що платежі, відображені у виписці та розрахунку заборгованості, здійснені поза межами строку дії оскаржуваного кредитного договору від 03.10.2007 року.

А тому, заборгованість, яка виникла у звязку із невиконанням відповідачем зобовязань за іншими договорами, не може бути предметом даного спору, а позивач не позбавлений можливості захистити свої порушені права за невиконання умов договору від 09 червня 2010 року шляхом подання відповідного позову.

Як передбачено ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Отже, розглядаючи справу, суд першої інстанції належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого помилково ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з пунктом 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки ухвалою апеляційного суду від 12.07.2018 року відповідача ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача слід стягнути судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 2643 грн. (1762 грн. х 150%).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 04 червня 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 03 жовтня 2007 року відмовити.

Стягнути з Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в користь держави 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 02 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді