Справа № 136/748/18
Провадження № 22-ц/772/2095/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 рокуСправа № 136/748/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Копаничук С.Г.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №136/748/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 вересня 2018 року, ухваленого у складі судді Кривенка Д.Т.,

встановив:

В квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що 06 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб. Він є власником житлового будинку АДРЕСА_1, в якому 23 травня 2014 року було зареєстровано ОСОБА_4 як члена сім'ї власника будинку. 26 січня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. З цього часу відповідач з власної волі житловим будинком перестала користуватися, домовленість щодо користування спірним житлом відсутня, особисті речі в будинку відсутні, місце її перебування позивачу невідоме.

Оскільки відповідач відсутня в житловому будинку понад три роки, відповідно до статей 71,72 ЖК, статті 405 ЦК України є такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а її реєстрація у спірному будинку створює перешкоди позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном.

З цих підстав, просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 04 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове про задоволення позову посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначав, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин ст. 346 ЦК України, яка встановлює підстави припинення права власності, оскільки ОСОБА_4 фактично відмовилася від права власності на будинок, написавши розписку від 13 лютого 2015 року, згідно з якою спільне майно подружжя було розділено між сторонами за спільною згодою. Ця розписка не була подана до суду першої інстанції з підстав, що позивач не міг її знайти, а представнику позивача про неї не було відомо.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав, з підстав, зазначених в ній, просив суд скаргу задовольнити.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

По справі встановлено, що 06 жовтня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, про що виконавчим комітетом Гулівської сільської ради Барського району Вінницької області було зроблено актовий запис №4.

Згідно з договором купівлі-продажу від 22 травня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Посвятенком Д.Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 938, ОСОБА_3 придбав житловий будинок з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Згідно з випискою з погосподарської книги № 3 за 2016-2020 роки ОСОБА_4 зареєстрована в зазначеному будинку (а.с. 14).

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 26 січня 2015 року, яке набуло законної сили 06 лютого 2015 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 9-10).

Згідно з довідкою, виданою виконкомом Сиваковецької сільської ради Липовецького району Вінницької області від 20 березня 2018 року №167 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована в АДРЕСА_1, але не проживає з лютого 2015 року (а.с. 11).

Мешканцями с. Сиваківці Липовецького району було складено акт від 29 березня 2018 року про те, що ОСОБА_4 не проживає більше трьох років в будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Як встановлено по справі, будинок по АДРЕСА_1 було придбано сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому відповідно до норм статей 60, 70 СК України будинок належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя в рівних частках, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, ОСОБА_4 є співвласником спірного житлового будинку.

Доказів на спростування вищевказаного висновку позивачем не надано.

Після розірвання шлюбу між сторонами не було досягнуто домовленості щодо поділу житлового будинку, з дотриманням вимог ч.2 ст. 69 СК України, якою передбачено, що договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що норми статей 71,72 ЖК, а також ст. 405 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вони виникли з правовідносин приватної власності на житло між співвласниками будинковолодіння, а не між власником та членом його сім'ї, який не є власником.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже правильним є висновок суду першої інстанції про те, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірним житлом відсутні.

Розписка від 13 лютого 2015 року, на яку посилається представник позивача в апеляційній скарзі, яка складена ОСОБА_4 про те, що вона не претендує на будинок і зобов'язується знятися з реєстрації, не є належним доказом, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування у вказаній справі.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 добровільно відмовилася від свого права власності, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 347 ЦК України у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про відмову ОСОБА_4 від права власності на житловий будинок позивачем не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, правильно встановив коло спірних правовідносин та норми матеріального права, які їх регулюють та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2018 року.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

С.Г. Копаничук