Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 686/371/16-ц

провадження № 61-21902св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа Банк»,

відповідачі: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, у складі судді Салоїд Н. М., від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області, у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Грох Л. М., П'єнти І. В., від 08 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 24 квітня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 50 000, 00 доларів США під 11,9 % річних строком до 23 квітня 2025 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 24 квітня 2008 року між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено окремі договори поруки. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ПАТ «Дельта Банк». На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року право вимоги за вищевказаним кредитним договором перейшло до ПАТ «Альфа-Банк».

У зв'язку з тим, що боржник і поручителі свої зобов'язання належним чином не виконували утворилась кредитна заборгованість у розмірі 640 839, 07 грн та заборгованість по відсотках у розмірі 16 176, 17 грн, яку банк просив стягнути із відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2016 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк». Стягнуто у солідарному порядку із ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість по кредиту у розмірі 657 015, 24 грн. Стягнуто у солідарному порядку із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість по кредиту у розмірі 657 015, 24 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність, а поручителі повинні нести цивільно-правову відповідальність за порушення боржником взятих на себе зобов'язань.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 08 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку. Підстав для припинення поруки апеляційним судом не встановлено.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 08 грудня 2016 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 08 грудня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ «Альфа Банк» у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували, що кредитний договір містить положення, які погіршили становище позичальника, а надавши кредит у доларах США, кредитодавець порушив норми статті 99 Конституції України та статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Крім того, банк пропустив шестимісячний строк звернення до суду з позовом до поручителів.

18 січня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

21 лютого 2017 року ПАТ «Альфа Банк» подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких банк вказує на її необґрунтованість та безпідставність.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року справу за позовом ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

14 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 24 квітня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2202/0408/71-014, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 50 000, 00 доларів США під 11,9% річних строком до 23 квітня 2025 року. Метою кредитування згідно пункту 1.4 договору є придбання позичальником квартири у м. Хмельницькому.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 24 квітня 2008 року було укладено два окремих договори поруки між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого право вимоги за вказаним вище кредитним договором перейшло від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк».

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року право вимоги за кредитним договором № 2202/0408/71-014 перейшло від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа-Банк».

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору станом на 01 листопада 2015 року заборгованість за кредитом становила 27 979, 37 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розгляду справи складало 640 839, 07 грн, заборгованість за відсотками становила 706, 26 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складало 16 176, 17 грн.

Пунктами 3.8, 3.9, 5.1.5 кредитного договору № 2202/0408/71-014 від 24 квітня 2008 року передбачено право банку на дострокове стягнення кредитної заборгованості, у тому числі і строк сплати якої ще не настав у випадку, зокрема, невиконання позичальником своїх зобов'язань за договором щодо повноти та своєчасності сплати грошових коштів на користь кредитора.

25 листопада 2015 року банком на адресу боржника та поручителів рекомендованим поштовим відправленням було направлено письмову вимогу про дострокове повернення кредиту станом на 01 листопада 2015 року у розмірі 660 908, 46 грн, та попереджено, що у разі невиконання цієї вимоги та не проведення погашення заборгованості у тридцятиденний строк з моменту надіслання вимоги, кредитор звернеться до суду з відповідним позовом.

Відповідно до пунктів 1, 2 договорів поруки № 2202/0408/71-014-Р-1 та № 2202/0408/71-014-Р-2, укладених 24 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_4, поручитель зобов'язується перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику згідно з кредитним договором № 2202/0408/71-014 від 24 квітня 2008 року, у сумі 50 000, 00 доларів США, строком до 23 квітня 2025 року, з процентною ставкою 11,9% річних за їх використання. Кредитний договір, а також додаткові угоди до нього, які будуть укладені між банком та позичальником і є невід'ємною частиною кредитного договору, визначені сторонами терміном «Основне зобов'язання».

01 квітня, 18 травня, 04 червня та 19 червня 2015 року між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_2 були укладені договори про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 2202/0408/71-014 від 24 квітня 2008 року, згідно пункту 7 вказаних додаткових угод позичальник та кредитор збільшили строк позовної давності до 50 років, всі інші умови залишились без змін. Із поручителями додаткові договори не укладались.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За правилами статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Укладаючи кредитний договір та отримуючи на його виконання грошові кошти в іноземній валюті для придбання квартири, позичальник, добровільно погодившись саме на такі умови договору, не міг не усвідомлювати, що платежі по цьому договору на користь кредитора він зобов'язався здійснювати за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про задоволення позовних вимог банку, оскільки боржник, отримавши від банку кошти у кредит, свої зобов'язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошовими коштами належним чином не виконав. З урахуванням вищенаведених обставин, судами правильно застосовано при вирішенні даного спору норми матеріального права, зокрема статті 526 ЦК України, у відповідності до вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до статті 554 ЦК України поручитель має нести цивільно-правову відповідальність за порушення кредитором взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим суди обґрунтовано встановили наявність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості із позичальника та поручителів.

Доводи касаційної скарги щодо неправильності рішень судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позовних вимог відносно поручителів у зв'язку з тим, що банк збільшив обсяг цивільної відповідальності поручителів, збільшивши строк позовної давності, судом касаційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (поручителі) не уповноважували ОСОБА_2 на оскарження ухвалених у справі судових рішень від їх імені, а тому рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Хмельницької області від 08 грудня 2016 року у частині вирішення позовних вимог банку до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не переглядаються у касаційному порядку.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скористались правом на касаційне оскарження ухвалених у справі судових рішень, однак подані останніми касаційні скарги визнано неподаними та повернуто заявникам (ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року).

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд, відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 08 грудня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта