Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 274/4075/16-ц

провадження № 61-4764св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - виконавчий комітет Великонизгірецької сільської ради Бердичівського району Житомирської області

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 серпня 2016 року у складі головуючого судді Зайцева А. В. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про надання дозволу неповнолітньому сину на виїзд за межі України до Республіки Польща в період з 25 серпня 2016 року по 29 червня 2026 року.

На обґрунтування позову посилалася на те, що вона і відповідач ОСОБА_4 є батьками малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу, дитина проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні. Батько дитини участі у вихованні сина не бере, життям дитини не цікавиться, матеріальну допомогу на утримання дитини надає у вигляді аліментів, які стягуються з нього за рішенням суду. Після одруження із громадянином Польщі - ОСОБА_8, вона має намір виїхати до чоловіка, де у неї буде постійне місце проживання та робота. Бажає, щоб її син навчався та жив разом з нею у Польщі, а відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на виїзд дитини за кордон. Такі дії шкодять інтересам дитини та не сприяють її подальшому всебічному та гармонійному розвитку.

Представник служби у справах дітей позов підтримав та просив його задовольнити, оскільки таке рішення відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 серпня 2016 року позов задоволено частково. Надано ОСОБА_3 дозвіл на виїзд ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, за кордон України до країни Польща без дозволу батька дитини ОСОБА_4 у період з дня винесення рішення до 29 червня 2017 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, не надаючи такого дозволу, порушує інтереси дитини, які є пріоритетними. Крім того, суд визначив строк дії такого дозволу з метою убезпечення дитини та можливості в подальшому її батькам спільно вирішувати питання щодо навчання та виховання дитини.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 серпня 2016 року залишено без змін.

Погодившись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що судом дотримано положення статей 141, 157 Сімейного кодексу України (далі - СК України), враховано інтереси дитини, визначено конкретний період, на який надається дозвіл на тимчасовий період виїзду за кордон.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення срішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

21 жовтня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за цією касаційною скаргою.

24 листопада 2016 року від представника позивача надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких вона просить залишити ухвалені у справі судові рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

01 березня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до розгляду.

01 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що рішення судів не вмотивовані належними та допустимими доказами щодо можливості реалізації позивачем прав дитини на належну освіту, харчування, житло та матеріальне забезпечення в Республіці Польща. Крім того, виїзд його сина на такий тривалий період за кордон порушує його права як батька на спілкування з дитиною.

У запереченнях на касаційну скаргу представник відповідача зазначає, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки наявні в матеріалах справи докази свідчать про можливість утримання позивачем свого сина в Польщі та можливість його забезпечення житлом, влаштуванням до освітнього закладу тощо, водночас відповідач не утримує свого сина та в Україні має намір залишити його проживати з бабусею.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Під час розгляду справи суди встановили, що з 06 липня 2010 року до 09 лютого 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від цього шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зі змісту рішення Бердичівського міськрайонного суду від 09 лютого 2012 року про розірвання шлюбу вбачається, що спору про місце проживання дитини між батьками не виникало. Цим же рішенням з батька стягнуто аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 300,00 грн щомісяця.

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Великонизгірецької сільської ради Бердичівського району дитина зареєстрована та проживає з матірю, яка займається вихованням, утриманням дитини, забезпечує материнською любов'ю та піклуванням.

Згідно з довідкою-характеристикою Великонизгірецького дошкільного навчального закладу «Золотий ключик», вихованням сина займається мати, а батько дитини за весь час його перебування в дошкільному закладі участі у вихованні та навчанні дитини не брав, не відвідував його, не цікавився його розвитком та вихованням.

22 червня 2016 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_9

Суди також установили, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання в Щерцові Республіки Польща, має постійний дохід, має можливість влаштування дитини у шкільний заклад на території Щерцова та бажає взяти на себе обов'язок щодо виховання і утримання неповнолітнього сина своєї дружини.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Ураховуючи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; урахувавши наявні в матеріалах справи докази про те, що мати та її теперішній чоловік здатні забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суди дійшли обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до Польщі із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Аналогійчний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що під час розгляду справи суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права й не допустили порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, а тому рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки наведені в ній доводи не спростовують висновків судів та зводяться лише до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик