Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м.Василівка

Василівський районний суд Запорізької області в складі: головуючого-судді Нікандрової С.О., секретар судового засідання Гончарова К.Ю., за участю: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідачів ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька насіннєва станція» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору укладеним, -

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів, процесуальні дії суду.

В липні 2018 року ТОВ «Запорізька насіннєва станція» звернулося до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначило, що на підставі рішення виконкому Василівської міської ради №213 від 12 жовтня 1992 року Запорізькій обласній міжгосподарській спеціалізованій насіннєвій станції по насінництву багаторічних трав була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку за адресою: вул. Свердлова, 61 м.Василівка Запорізької області. В подальшому на вищевказаній земельній ділянці позивачем був збудований житловий будинок, який 30 січня 1996 року актом державної комісії прийнятий в експлуатацію. У 1998 році зазначений житловий будинок на підставі рішення Василівської міської ради №153 перенумерований з №61 на №65. 01 лютого 1996 року на підставі розпорядження Василівської районної державної адміністрації №78 видано свідоцтво про право власності на вищезазначений житловий будинок Запорізькій обласній міжгосподарській спеціалізованій насіннєвій станції по насінництву багаторічних трав на праві колективної власності. Державна реєстрація права власності на житловий будинок була здійснена в БТІ 02 червня 1998 року. Житловий будинок перебував на балансі підприємства, ніколи не передавався на баланс органів місцевого самоврядування і не відносився до громадського житлового фонду. 20 березня 1996 року на підставі постанови №1 спільного засідання адміністрації та профкому Запорізької обласної станції по насінництву та багатолітніх трав вищезазначений житловий будинок виділено ОСОБА_8 як багатодітній сімї для покращення житлових умов. 18 квітня 1996 року ОСОБА_9 був виданий ордер №6639 на заселення у вказаний житловий будинок, на підставі якого сімя наймача ОСОБА_9 в кількості 6 осіб вселилася в будинок для постійного проживання. Відповідно до ст.65 ЖК України, ОСОБА_9 вселився у вказаний житловий будинок та зареєстрував синів ОСОБА_4 в лютому 1999 року, ОСОБА_5 - у березні 2001 року, інших членів сімї: ОСОБА_3 у жовтні 2002 року, ОСОБА_10 у серпні 2002 року, ОСОБА_7 у березні 2009 року. Після смерті ОСОБА_9, зазначені особи в якості членів сімї наймача продовжили проживати в житловому будинку №65 по вул. Свердлова в м. Василівка Запорізької

області. 28 травня 2001 року було створено Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізька насіннєва станція», яка є правонаступником Запорізькій обласній міжгосподарській спеціалізованій насіннєвій станції по насінництву багаторічних трав. На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданий Василівською районною державною адміністрацією 13.06.2003 року власником будинку №65 по вул. Свердлова у м. Василівка Запорізької області є ТОВ «Запорізька насіннєва станція». З моменту виділення житлового будинку для проживання сімї ОСОБА_9 договір найму (оренди) цього житлового будинку з позивачем не укладався. Рішенням Василівського районного суду від 13.04.2005 року було зобовязано ОСОБА_9 та ТОВ «Запорізька насіннєва станція» укласти між собою договір найму житлового будинку №65 по вул. Свердлова у м. Василівка Запорізької області, який 11 липня 2005 року був укладений між ними. Проте, рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 15 липня 2011 року договір про платне користування житловим будинком №65 по вул. Свердлова у м. Василівка Запорізької області, укладений 11.07.2005 року, укладений між ОСОБА_9 та ТОВ «Запорізька насіннєва станція» було визнано недійсним. Враховуючи, що спірний житловий будинок належить позивачу на праві приватної власності, в 2016 році позивач звертався до відповідачів з пропозицією про укладення договору найму спірного житлового будинку, однак жодної відповіді від відповідачів не отримав, у звязку з чим ТОВ «Запорізька насіннєва станція» звернулася з позовом до відповідачів про спонукання укласти договір найму житлового будинку. Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 22 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року, у задоволенні позовних вимог було відмовлено. На даний час відповідачі проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 та не сплачують жодних грошових коштів за користування будинком, позивач несе додаткові витрати на утримання майна. 20 квітня 2018 року позивач направив відповідачам ОСОБА_11 оренди житлового будинку №1 від 19.04.2018 року із супровідним листом, в якому просив підписати договір та направити його на адресу позивача протягом 10 днів з моменту одержання. Зазначений договір відповідачами підписаний не був. Позивач вважає, що продовжуючи проживати та користуватися будинком, відповідачі взяли на себе зобовязання визначені в договорі оренди житлового будинку №1 від 19.04.2018 року, тому просить визнати ОСОБА_11 оренди житлового будинку №1 від 19.04.2018 року між ТОВ «Запорізькі насіннєва станція» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладеним у запропонованій позивачем редакції.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

27 вересня 2018 року від відповідачів ОСОБА_3І, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 надійшли відзиви на позов, у яких вони зазначили, що набули право постійного проживання у житловому будинку №65 по вул. Щасливій (до перейменування Свердлова) в м. Василівка Запорізької області як члени сімї ОСОБА_9 на підставі ордера №6639, виданного згідно рішення виконкому Василівської міської ради від 18.04.1996 року №88. Набуття права на користування зазначеним житлом та вселення відповідачів відбулося відповідно до норм Житлового кодексу України до набрання чинності Цивільного кодексу України 16 січня 2013 року, тому посилання позивача на норми ст.ст. 642,810 ЦК України щодо використання відповідачами житлового будинку є помилковим. Фактично відповідачам житло передано у користування на підставі ордеру №6639 від 18.04.1996 року, отримавши пропозицію укладення договору відповідачі не вчинили ніяких дій, які засвідчують їх

бажання укласти договір, а тому відсутні підстави для визнання договору оренди житлового будинку №1 від 19.04.2018 року між ТОВ «Запорізька насіннєва станція» і відповідачами укладеним.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

В судове засідання відповідачіОСОБА_3І, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не з`явилися, представник відповідачів адвокат ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві на позов.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про розгляд справи, відзив на позов не надав.

2. Фактичні обставини встановлені судом, застосовані судом норми права.

В судовому засіданні встановлено, що розпорядженням Василівської районних державної адміністрації від 01.02.1996 року №78 затверджено акт державної комісії по прийому в експлуатацію одноквартирного п`ятикімнатного жилого будинку по вул.Свердлова в м. Василівка з визнанням права власності за Запорізькою обласною міжгосподарською спеціалізованою насіннєвою станцією по насінництву багаторічних трав.

Відповідно до ст.52 ЖК України, ж илі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Згідно протоколу сумісного засідання адміністрації та профкому Запорізької обласної станції по насінництву багатолітніх трав №1 від 20 березня 1996 року, житловий будинок для проживання було виділено ОСОБА_9 на склад сімї з 6 осіб для покращення житлових умов (а.с. 8).

Рішенням виконавчого комітету Василівської міської ради Запорізької області №88 від 18 квітня 1996 року, затверджено вищевказану постанову №1 від 20 березня 1996 року.

18 квітня 1996 року ОСОБА_9 отримав ордер №6639 на вселення сімї, яка складається із шести чоловік у житловий будинок.

У 1996 році на підставі зазначеного ордеру, родина ОСОБА_9 у складі 6 осіб вселилася в житловий будинок №65 по вул. Свердлова в м. Василівка для постійного проживання.

Відповідно до ст.65 ЖК України, ОСОБА_9 вселився у вказаний житловий будинок та зареєстрував синів ОСОБА_4 в лютому 1999 року, ОСОБА_5 - у березні 2001 року, інших членів сімї: ОСОБА_3 у жовтні 2002 року, ОСОБА_10 у серпні 2002 року, ОСОБА_7 у березні 2009 року.

Після смерті ОСОБА_9 відповідачі користувалися, проживали та були зареєстровані в установленому законом порядку в житловому будинку №65 по вул. Свердлова в м. Василівка. Члени сім'ї ОСОБА_9 набули право користуватися усіма правами житлом нарівні з наймачем ОСОБА_9 і, як члени його сім'ї, зберегли це право після його смерті.

Рішенням виконкому Василівської міської ради №1453 від 19.05.1998 року, з метою впорядкування нумерації будинків по вулиці Свердлова, житловому будинку, який є предметом даного спору, присвоєно № 65.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 15.04.2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційної інстанції від 06.07.2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.08.2011 року, при розгляді позову про усунення перешкод у здійсненні права

володіння та користування, за участю тих самих сторін, було встановлено, що ОСОБА_3, яка діяла також в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_12, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 вселилися у вищевказаний жилий будинок на постійне проживання у відповідності з вимогами житлового законодавства та набули право користування ним.

Вищезазначені обставини встановленні рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 22 серпня 2017 року та постановою апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року та відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню (а.с. 20-27).

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 червня 2003 року та Витягу про державну реєстрацію прав від 21.02.2012 року, ТОВ «Запорізька насіннєва станція», яка є правонаступником Запорізької обласної міжгосподарської спеціалізованої насіннєвої станції по насінництву багаторічних трав, є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область м. Василівка вул. Свердлова 65 (а.с. 9-11).

Реорганізація юридичної особи і створення ТОВ «Запорізька насіннєва станція» та перехід права власності на житловий будинок не тягне за собою припинення права постійного користування будинком відповідачів. Спірний житловий будинок №65 по вул. Свердлова в м. Василівка Запорізької області є жилим і обтяжений житловими правами відповідачів.

Право особи на користування житловим приміщенням може виникнути як із житлових правовідносин, так і з цивільно-правових угод, однією з яких є договір найму (оренди) житлового приміщення.

Згідно з вимогами ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом.

До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки житловий будинок, в якому зареєстровані і проживають відповідачі не є обєктом державної або комунальної власності, а є обєктом приватної власності, до правовідносин між сторонами підлягають застосуванню положення ст.ст. 810, 812 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи не суперечить він законним правам та інтересам інших осіб.

За положеннями ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порученого, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Власник порушеного права може звернутися до суду за захистом не будь-якого, а виключно охоронюваного законом інтересу, законного інтересу, і цілком конкретним

способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно зі ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасно з цим, свобода договору, закріплена у статтях 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст.6 ЦК України). Умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У разі відмови укласти договір на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії, особа вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі ч.3 ст.6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним, на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Між тим, в позовній заяві відсутнє будь-яке посилання на норми матеріального права, якими передбачена обовязковість для сторін укладення договору найму (оренди) житла, що належить на праві приватної власності.

Глава 59 ЦК України, яка регулює правовідносини найму (оренди) житла, не передбачає обовязок наймача укласти договір найму (оренди).

Таким чином, укладення договору найму (оренди) житла не є обов'язком наймача, оскільки запропоновані наймодавцем умови договору оренди не встановлені нормативно-правовими актами обов'язкової дії, а відповідно в такому випадку повинно бути досягнуто згоди між сторонами договору з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. ст. 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. ОСОБА_11 є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. ОСОБА_11 укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Статтею 642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку (ст. 643 ЦК України).

Як на підставу своїх позовних вимог про визнання договору оренди житлового будинку укладеним, позивач посилався на те, що відповідачу була направлена пропозиція про укладення договору оренди житлового будинку та примірник договору оренди, розроблений позивачем, і відповідачі, продовжуючи проживати в будинку, своїми діями фактично взяли на себе зобовязання, визначені в договорі оренди житлового будинку №1 від 19.04.2018 року.

Одночасно з цим, матеріали цивільної справи не містять жодних доказів вчинення відповідачами дій, які б свідчили про прийняття пропозиції позивача укласти договір оренди житлового будинку №1 від 19.04.2018 року. З матеріалів справи вбачається, що до отримання пропозиції щодо укладення договору відповідачі вже проживали в житловому будинку на правах постійного користування, а тому лише фактичне їх проживання в житловому будинку і не вчинення жодних інших дій відповідно до вказаних у пропозиції умов договору після отримання пропозиції укладення договору, не можуть свідчити про прийняття ними пропозиції.

Крім того, проект Договору оренди житлового будинку №1 від 19 квітня 2018 року всупереч вимог ст.ст. 810, 812 ЦК України, не містить всіх істотних умов договору, які є необхідними для договорів даного виду, зокрема, щодо найменування та характеристик житлового приміщення, яке передається в оренду - площі, кількість кімнат житлового приміщення, розмір оплати за це приміщення за встановленими власником тарифами, обґрунтування розміру орендної плати в сумі 4524 грн. на місяць, з зазначенням видів послуг які включає ця сума.

Визначені позивачами штрафні санкції за порушення, невиконання або неналежне виконання обовязків за договором у розмірі 20% від суми щомісячної орендної плати (п.6.4 проекту договору), пені за несвоєчасне здійснення платежів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення (п.5.8. проекту договору), передбачена власником можливість відмовити орендарям в допуску до приміщення у разі затримки орендарями сплати будь-яких платежів за договором (п.4.1.2. проекту договору), а також встановлення терміну оренди приміщення за договором до 31 грудня 2018 року (п.2.1. проекту договору), на думку суду, не можуть бути встановлені в односторонньому порядку без погодження з наймачами та порушують право відповідачів на безстрокове проживання в житловому будинку.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання Договору оренди житлового будинку №1 від 19.04.2018 року між ТОВ «Запорізькі насіннєва станція» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладеним у запропонованій позивачем редакції.

Керуючись ст.ст. 263-265, 280- 282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька насіннєва станція» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору укладеним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення,

зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений і підписаний 05 листопада 2018 року.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_13