Ухвала

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 757/32383/15-ц

провадження № 61-44519 ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «ЮС-Центр», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив вселити його до квартири АДРЕСА_1, надавши в його користування всю квартиру.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Вселено ОСОБА_1 у вказану вище квартиру.

У лютому 2017 року позивач подав заяву про ухвалення додаткового рішення мотивуючи тим, що в частині вимоги про надання йому в користування всієї квартири спір не вирішено, тому відповідно статей 217, 220 ЦПК України просив ухвалити додаткове рішення щодо визначення порядку та забезпечення виконання рішення суду надавши в його користування всю квартиру (включаючи усі три кімнати).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року,залишеною без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2018 року, в задоволенні заяви відмовлено.

У вересні 2018 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подавкасаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення.

У відкритті касаційного провадження на оскаржувані судові рішення слід відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Ухвала суду першої інстанції про відмову ухвалити додаткове рішення,яка віднесена до категорії ухвал, вказаних у пункті 20 частини першої статті 353 ЦПК України, після її перегляду в апеляційному порядку, не входить до переліку ухвал, які є предметом оскарження у касаційному порядку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 9 частини третьої статті 2, частиною третьою статті 3, частиною першою статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «ЮС-Центр», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Білоконь