Справа № 710/603/18
Провадження № 2/710/447/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.09.2018 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Побережної Н.П.,

за участі секретаря судового засідання Цяпкало А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок того, що тривалий час була відсутньою,

ВСТАНОВИВ:

14.05.2018 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява, в якій позивач просить визнати відповідача, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: належним позивачу будинком за адресою: пров. Волонтерський, 9, м. Шпола, Шполянського району Черкаської області. Підставою подачі позову вказано, що відповідач тривалий час не проживає за місцем реєстрації.

Свій позов позивач мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок в м. Шпола, по пров. Волонтерському, 9 (Комсомольському) Черкаської області. В даному будинку зареєстрований її син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який 15.11.2016 року покинув місце свого проживання, за вказаною адресою і переїхав на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2. На неодноразові звернення позивача про перереєстрацію за місцем свого проживання не реагує, зловживає алкогольними напоями ніде не працює. Спільного господарства з відповідачем не ведемо. Оскільки відповідач відсутній по місцю свого проживання з 15.11.2016 року має інше житло, то у відповідності до ст.71 Житлового кодексу України, позивач вважає, що він втратив право користування жилим приміщенням, будинком в м. Шпола по пров. Волонтерському 9.

До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет та підставу позову і протягом усього часу розгляду справи не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів.

Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 06.07.2018 року, відкрито провадження по справі.

Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 26.09.2018 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У суд позивач не з'явився, надав суду заяву в якій просив, справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав.

Відповідач у суд не зявився, про час, дату та місце розгляду був належним чином повідомлений, відзив до суду не подав.

Представник третьої особи до суду не зявився, надав суду клопотання, в якому просив розгляд справи провести без участі представника ОТГ.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне.

Згідно договору купівлі - продажу від 18.12.2002, посвідченого ОСОБА_3, державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 1976, продавець: ОСОБА_4, продав, а покупець ОСОБА_1 купила житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: провулок Комсомольський, 9 (девять) м. Шпола, Черкаської області. (а.с.5).

У відповідності до ОСОБА_3 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.01.2015 року № 32671359, житловий будинок з верандою та обслуговуючими спорудами, загальною площею 35,7 кв.м., за адресою: провулок. Комсомольський 9, м. Шпола, Шполянського району, Черкаської області, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна, 57, номер запису про право власності 8492426, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1, в Державному реєстрі речових прав, на підставі договору купівлі - продажу, серія та номер 1946 від 18.12.2002 року, виданого Державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори ОСОБА_3В.(а.с.6).

Згідно підтверджень депутатів міської ради, ОСОБА_5 від 16.01.2017 та ОСОБА_6 від 11.04.2018, підписи яких стверджені секретарем Шполянської міської ради, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, але із 15.11.2016 року, не проживає за вказаною адресою.(а.с.8).

Відповідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають в ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 з 20.12.2005 року, зареєстрований за даною адресою.( а.с.9-11).

Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституція України у ст.47 проголошує , що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно абз. 2, 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

У відповідності до п.39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно з ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з

підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, згідно ч.2 ст. 107 ЖК УРСР, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення

в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 11 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відповідно до статті 107 ЖК УРСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

У відповідності до ч.ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК країни, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того (зокрема свідоцтва про народження) , що відповідач є її сином та відноситься до членів його сімї, тому норми ст. 405 ЦК України, не можуть бути застосовані, до даних правовідносин. Також до даних правовідносин не можуть бути застосовані норми ст. 107 ЖК УРСР, оскільки позивачем також не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач переїхав на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_6.

Підставою для предявлення позову, позивач вказує той факт, що відповідач відсутній у місці своєї реєстрації понад шість місяців, саме тому він втратив право на користування житловим приміщенням що належить позивачу, яке розташоване по провулку Волонтерському (Комсомольському) 9, м. Шпола, Черкаської області.

Згідно ст. 163 ЖК України, у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах

строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого

приміщення. Частиною 1 ст.71 ЖК УРСР, передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно з ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Верховний Суд у своєму рішенні від 23.07.2018 року, справа № 754/15850/15-ц зазначив, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов'язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв'язку з вибуттям наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі №638/13030/13 від 25.07.2018 року, предметом розгляду якої було питання про усунення перешкод у користування житловим приміщенням, виселення.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі і судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Така ж норма закріплена і в ч.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Верховний суд України у справі від 16.11.2016 року № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї,

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а.

Згідно до ч.ч.5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи те, що всі докази, що містяться у справі підтверджують факт постійної відсутності відповідача за адресою: провулок Волонтерський (Комсомольський) 9, м. Шпола, протягом шести місяців, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за вказаною вище адресою.

Протягом усього часу розгляду справи позивач не змінював предмет та підстави позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, відносно відсутності відповідача протягом шести місяців за адресою своєї реєстрації, а відтак, позовна вимога підлягає до задоволення.

Заходи забезпечення позову судом не вживалися.

Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання немає.

На підставі ст.ст.41,47,55 Конституції України, ст.ст.16,321,389,391, ЦК України, ч.4 ст.9, ст.ст.71,72, ЖК УРСР, ст. ст.3,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, ч.ч.5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 211, 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком №9, що розташований по провулку Волонтерському в м. Шпола, Черкаської області,

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Шполянський районний суд Черкаської області (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Шполянського

районного суду ОСОБА_7