Справа № 473/3918/18
УХВАЛА

"12" жовтня 2018 р. суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Ротар М.М., розглянувши клопотання позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та стягнення авансу

ВСТАНОВИВ:

11 жовтня 2018 року, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, які були сплачені ним відповідачу за попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку в розмірі 54 000 гривень. Обгрунтовуючи це тим, що між ним та відповідачем відбулася попередня домовленість про купівлю належного відповідачу житлового будинку № 44 по вул.. Миру в м. Вознесенську Миколаївської області.

В рахунок майбутніх платежів за будинок, позивач сплатив відповідачу 2000 дол. США, що підтверджується розпискою, яка була власноручно написана відповідачем. Однак на сьогоднішній день договір купівлі-продажу житлового будинку так і не укладений, тому позивач просив визнати недійсним договір, що був укладений між ним та відповідачем ОСОБА_2, а також просив стягнути 54000 гривен., що еквівалентно 2000 дол. США.

Одночасно з поданням позовної заяви, позивачем подано клопотання про забезпечення позову, в якому просить накласти арешт на нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_2, а саме: житловий будинок, який знаходиться за адресою: Миколаївська область, м. Вознесенськ, вул.. Миру 44.

Вимоги заяви обґрунтовує тим, що накладення арешту на зазначене нерухоме майно стане гарантією виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, оскільки відповідач ОСОБА_2 має намір відчужити житловий будинок.

Дослідивши клопотання про забезпечення позову та вивчивши матеріали справи, вважаю, що заява про забезпечення позову до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Розгляд клопотання здійснено в порядку ч. 1 ст. 153 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обовязку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобовязання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно ч.3ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову": єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі (п.1.); розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку з застосуванням відповідних заходів.

Всупереч положенням ч. 2 ст.149 ЦПК України, заявником не надано доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Матеріали поданого клопотання не містять жодних доказів з приводу вчинення відповідачем будь-яких дій, направлених на відчуження нерухомого майна на користь третьої особи.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі якщо сам позов або повязані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Також, позивачем в клопотанні про забезпечення позову не обґрунтовано необхідності накладення арешту на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 оскільки зазначений заявником розмір коштів, який він просить стягнути з відповідача складає 54000 грн., а тому не вбачаю співмірним накладення арешту на вказане у заяві нерухоме майно із заявленими позовними вимогами. Крім того в матеріалах позовної заяви відстутні будь які докази, які підтверджують вартість житлового будинку.

Крім того, доводи позивача про те, що існує реальна загроза утруднення виконання чи неможливість виконання рішення суду в подальшому, наразі є лише припущенням. В силу вимог ч. 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вищезазначеного, приходжу до переконання, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, що обумовлюють реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а тому в задоволенні клопотання про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 149-153, 260 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та стягнення авансу відмовити.

Згідно підп. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції через Вознесенський міськрайонний Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15-ти днів з моменту її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя М.М. Ротар