Справа № 234/1715/18
Провадження № 2/234/1342/18
23 травня 2018 року м. Краматорськ
у Краматорський міський суд Донецької області в складі:
судді Бакуменко А.В.
за участі секретаря судового засідання - Кісточка І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Краматорська Донецької області, цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 (м. Краматорськ вул. Ринкова 11-6)
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (м. Краматорськ вул. Ринкова 11-6)
про усунення перешкод шляхом визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Обставини справи:
Позивач звернувся до Краматорського міського суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1 (колишня 20 років Жовтня) м. Краматорськ Донецької області. Його знайомі, відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з літа 2013 року були зареєстровані в його квартирі. На сьогоднішній час він бажає розпорядитись належним йому майном, однак не може цього зробити, оскільки в квартирі зареєстровані відповідачі. З листопада 2013 року вони в квартирі не мешкають, виїхали до м. Донецьк, їх особисті речі в квартирі відсутні, будь-яких прав на дану квартиру вони не мають, добровільно з реєстрації не знімаються, в звязку з чим він вимушений звернутись до суду.
Ухвалою від 13 березня 2018 року відкрито провадження та призначено до розгляду на 26.03.2018 року у приміщенні Краматорського міського суду.
Позивач в судове засідання не з′явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та просив задовольнити позовні вимоги.
Відповідачам за вказаному у позові та довідці Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради адресою надсилались рекомендованим листом судові повістки та копії документів, проте вказані листи були повернуті до краматорського міського суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання», що в силу п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України вважається, що вказані документи були вручені відповідачу належним чином і, що відповідач належним чином повідомлений про дату , час і місце розгляду справи.
Відзив на позовну заяву не надійшов.
Фактичні обставини встановлені судом
Згідно до договору купівлі-продажу від 13.11.2007 року ОСОБА_1 придбав квартиру № АДРЕСА_2 ( зараз вул. Ринкова) в м. Краматорську Донецької області.
У відповідності до довідки №3657, №3700 за адресою квартира 6 в буд. 11 по вул. ринкова м. Краматорськ зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3.
Згідно до ОСОБА_4 від 09.02.2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_3 не мешкають з листопада 2013 року, їх особистих речей в квартирі не має.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач не буде мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Водночас, користування відповідачем спірним майном є порушенням прав власника, яке є продовжуваним, і тому не правовим.
Положення ст. 391 ЦК України, на норми якої посилається позивач, не визначають конкретних правових засобів захисту права власника, а лише вказують на таку можливість у межах способів захисту цивільного права відповідно до положень ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України.
Суд констатує, що норми цивільного та житлового права не передбачають можливості конкретного способу захисту права власника житла у даній ситуації - законом не описано випадок, коли колишній член сім'ї власника всупереч волі власника продовжує там проживати без будь-яких договірних підстав. Відповідачі вселилися як члени сім'ї власника відповідно до ст. 156 ЖК України і відноситься до цього житла як до свого. Разом із тим, вони статусу члена сім'ї (який надає право користування у таких випадках) втратили, а нового статус наймача не набули - автоматичного отримання такого статусу закон не передбачає; і було б невірним не брати до уваги зміну статусу відповідачів щодо власника і щодо житла. Ця зміна в статусі визначає, чи у правовий спосіб фактичний користувач використовує житло, і саме випадок такої зміни, переходу з одного правового стану в інший, закон не обумовлює. Відповідачі не є ні тимчасовим жильцем, ні наймачем, ні піднаймачем, ні особою, яка самоуправно зайняла приміщення тощо. Їх статус законом не визначений. Визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом, чи виселити (аналогічний до даної ситуації спосіб захисту) на підставі приписів цивільного та житлового законодавства неможливо - немає такої нормативної підстави, оскільки немає визначення такого статусу в законі. Власник заперечує можливість будь-яких стосунків із відповідачами з приводу житла, оскільки це стороні для нього особи. Норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України).
Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивача у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачем. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом (ст. 405 ЦК). Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст. 1, 3, 4 ЦК України.
Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п.3. ч.2 ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення. Тому суд вважає, що в цій справі позивач обрав захист свого права відповідно до закону.
Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідачів у зіставленні з потребами захисту права власності.
Нагальність, невідкладність визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості.
Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірній квартирі не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням, як доречний інструмент захисту права власника у цій справі.
Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати по справі.
Керуючись ст.ст. 319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13,259,263-265,268,280ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 (м. Краматорськ вул. Ринкова 11-6) до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (м. Краматорськ вул. Ринкова 11-6) про усунення перешкод шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Усунути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, інн НОМЕР_1, мешкає м. Краматорськ вул. Ринкова, 11-6 перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою 6 в будинку 11 по вул. Ринкова в м. Краматорську Донецької області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи
Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Донецької області через Краматорський міський суд.
Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті та надруковано в одному примірнику.

Суддя

Краматорського міського суду ОСОБА_4