Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 372/24/17

провадження № 61-27921св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач-1 - ОСОБА_7,

відповідач-2 - ОСОБА_8,

представник відповідачів 1, 2 - ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Обухівського районного суду Київської області у складі судді Потабенко Л. В. від 06 липня 2017 року та рішення апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Мережко М. В., Суханової Є. М., Сушко Л. П. від 06 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину майна.

Позовні вимоги мотивовано тим, що вона зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1, де проживала спільно зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому майно, в тому числі й на дану квартиру. Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_10 є його доньки, відповідачі у справі, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

ОСОБА_4 вказувала, що вона почала спільно проживати з ОСОБА_10 та вести спільний бюджет і господарство з грудня 1992 року; спірну квартиру було виділено ОСОБА_10 як члену ЖБК «Енергія», в яку вони переїхали після сплати всіх пайових внесків та завершення ремонту у 1995 році. Пайові внески вносились в період їх спільного проживання та за спільні кошти, з 1995 року вони спільно з ОСОБА_10 проживали у даній квартирі однією сім'єю, здійснювали господарчий догляд та ремонтні роботи, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, проте за життя померлого ОСОБА_10 ними не було отримано правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності на спірну квартиру. Крім того, 10 грудня 2015 року ними було розміщено спільні кошти в публічному акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») на депозитний вклад на ім'я ОСОБА_10 в сумі 15 001 грн 94 коп.

З огляду на вказане та враховуючи невизнання відповідачами її права на спірну квартиру і на банківський вклад, ОСОБА_4, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_10 в період з грудня 1992 року по 02 вересня 2016 року, визнати спірну квартиру їх спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частини вказаної квартири; визнати банківський вклад, розміщений ОСОБА_10 в ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 15 001 грн 94 коп. спільною сумісною власністю ОСОБА_10 і ОСОБА_4 та визнати за нею право власності на 1/2 частини вказаного банківського вкладу.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із неможливостівстановити факт спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період до січня 2004 року в силу вимог норм матеріального права, які були чинними в указаний період, а також врахував, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірне майно набуто ОСОБА_10 і ОСОБА_4 за їхні спільні кошти або спільною працею.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 06 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_8 - задоволено частково, виключено з мотивувальної частини рішення фразу: «Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_10 почали спільно проживати, вести спільний бюджет, господарство з кінця грудня 1992 року по вересень 2016 року, без реєстрації шлюбу». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду щодо відсутності правових підстав для встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_10, а відтак виключив посилання в рішенні суду першої інстанції на встановлення їх спільного проживання з кінця грудня 1992 року по вересень 2016 року.

У грудні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_4 та ОСОБА_10 були членами сім'ї, спільно проживали в період з кінця грудня 1992 року по вересень 2016 року, мали спільний бюджет та вели спільно господарство і придбали спірну квартиру внаслідок спільної праці як члени сім'ї, оскільки брали трудову участь у придбанні вказаного майна спільною працею і коштами. Також судами не враховано, що ними за час спільного проживання набуто майно (грошові кошти), а тому банківський вклад є їх спільною сумісною власністю.

У січні 2018 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив-заперечення представника відповідачів ОСОБА_9, у якому останній просив касаційну скаргу залишити без задоволення, оскільки рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що згідно довідки ЖБК «Енергія» ОСОБА_10 вступив до ЖБК «Енергія» у 1990 році, а у 1994 році повністю сплатив пайові внески за квартиру АДРЕСА_1. Ордер на вказану квартиру отримав у жовтні 1993 року та зареєструвався в ній у квітні 1994 року, проте правовстановлюючий документ не отримував. З 27 лютого 2007 року у спірній квартирі зареєстрована позивач ОСОБА_4

10 грудня 2015 року ОСОБА_10 вклав кошти в розмірі 15 001 грн 94 коп. для розміщення на депозитному вкладі у ПАТ КБ «ПриватБанк».

Також судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер і відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які є його доньками, 22 жовтня та 03 листопада 2016 року відповідно зверталися до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області і Генерального консульства України в Торонто (Канада) із заявами про прийняття спадщини.

20 лютого 2017 року до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_10 також зверталась й ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Зважаючи на вищевикладене та дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з безпідставності позовних вимог, оскільки факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира набута ОСОБА_4 та ОСОБА_10 внаслідок їх спільної праці, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову.

Виходячи з положень статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_10 до 01 січня 2004 року однією сім'єю не має юридичного значення як підстава для визнання набутої в 1994 році квартири спільним сумісним майном подружжя. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірне майно набуто сторонами за їхні спільні кошти або спільною працею.

Щодо заявлених позивачем інших позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю майна та визнання за позивачем права власності на частину майна, суди правильно виходили з того, що вони є похідними від позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_10, а відтак задоволенню не підлягають.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення в незміненій апеляційним судом частина та рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 липня 2017 року в частині, яка не змінена рішенням апеляційного суду Київської області від 06 листопада 2017 року, та рішення апеляційного суду Київської області від 06 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є. Червинська
В. М. Коротун
В. П. Курило