Новоархангельський районний суд Кіровоградської області
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
12.10.2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 жовтня 2018 року Новоархангельський районний суд Кіровоградської області
в складі головуючого: судді - Запорожець О.М.
при секретарі: Лясковській О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Новоархангельськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма «Кочубій» про визнання додаткового договору №1, до договору оренди землі за № 226 від 06.03.2006 року недійсним,
Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання додаткового договору №1, до договорів оренди землі за №226 від 06.03.2006 року недійсним, посилаючись на те, що 06 березня 2006 року, вона власник земельної ділянки, іменований надалі «Орендодавець» з одного боку, і ТОВ «Агрофірма Кочубій» в особі директора ОСОБА_2, який діє на підставі статуту, іменований надалі «Орендар», з іншого боку, уклали договір оренди землі загальною площею 13,74 га., згідно державного акту Серія РІ №322890 терміном на 10 років, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області.
В березні 2016 року позивачці стало відомо про те, що 14 вересня 2007 року нібито вона з одного боку та ТОВ «Агрофірма «Кочубій», в особі директора ОСОБА_3, що діє на підставі статуту, надалі «Орендар», з другого боку, уклали ще й додатковий договір № 1 до договору оренди землі № 226 від 06.03.2006 року.
06.03.2016 року закінчився термін дії договору оренди земельної ділянки, який був укладений терміном на 10 років, ще в лютому 2016 року, позивачка звернулася до керівника ТОВ «Агрофірма Кочубій» про те, що продовжувати термін дії договору оренди земельного паю не буде і виявила бажання в подальшому обробляти свій пай власними силами, тобто забрати свою земельну ділянку у орендаря так, як згідно державного акта на право власності на земельну ділянку Серія Р1 № 322890 від 30.08.2002 року є власником земельної ділянки загальною площею 13,74 га, разом з тим орендар дій ніяких не вчиняв, а продовжує обробляти її земельний пай, посилаючись на те що укладено додаткову угоду.
В п.1 договору оренди землі від 06.03.2006 року зазначається, що орендодавець надає, в оренду, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кальниболотської сільської ради.
Разом з тим орендар позивачку належним чином не поінформував і письмову пропозицію укласти додатковий договір №1 до договору оренди земельної ділянки з нею не укладав, однак додаткова угода до договору оренди землі все таки була укладена і оформлена без відому позивачки, яким чином їй не відомо. На руки другого екземпляру додаткового договору №1 до договору оренди землі не надав і їй не було відомо, що такий додатковий договір існує.
Додатковий договір № 1 до договору оренди земельної ділянки знаходився увесь цей час у орендаря поки, позивачка не розпочала процедуру виходу із оренди, де і змушена була витребувати копію екземпляру додаткового договору в бухгалтерії товариства «Агрофірма «Кочубій» однак їй було повідомлено про те, що договір оренди землі продовжений ще на 15 років. Отримавши на руки додатковий договір, позивачка виявила що вона його не підписувала, договір підписаний іншою особою.
Позивачка просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним додатковий договір № 1 до договору оренди землі № 226- від 06.03.2006 року, укладений 14.09.2007 року між нею та ТОВ «Агрофірма «Кочубій» в особі директора ОСОБА_3 терміном на 15 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва /а.с.2-4/.
Позивачка в судове засідання не зявилася, але від її представника через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, у разі неявки представника відповідача не заперечував проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, проте раніше у часі подав суду відзив на позовну заяву, при цьому вказав, що 06 березня 2006 року між товариством та позивачкою було укладено договір оренди землі згідно якого товариству в користування передавалась земельна ділянка площею 13,74 га (п. 2 Договору 1) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та вирощування с/г культур (п. 15-16 Договору), строком дії на 10 років (п. 8 Договору 1) з дати набрання чинності правочину.
Відповідно п. 43 договорів, останні набирають чинності після підписання сторонами та державної реєстрації. Реєстрація правочину була проведена Новоархангельським відділом Кіровоградської регіональної філії центру ДЗК, про що в Державному реєстрі вчинено запис за № 226 від 06 березня 2006 року.
Отже за домовленістю сторін та у відповідності діючого на той час законодавства дія договору мала б припинитись 06 березня 2016 року.
В період дії правочину, за домовленістю (що не суперечить нормам законодавства), сторонами переглянуто ряд умов та укладено додатковий договір до вчиненого раніше правочину. Відтак 14 вересня 2007 року було підписано додатковий договір, згідно якого було внесено ряд змін, що стосуються зокрема розміру орендної плати (збільшено відносно умов основного Договору), строку дії правочину (збільшено відносно основного договору ), змін, що стосуються чинності договору та кількості його екземплярів.
Державна реєстрація додаткового договору до договору була проведена 14 вересня 2007 року, про що в державному реєстрі вчинено запис за № 431.
Отже, саме з цієї дати сторони закріпили/прийняли на себе додаткові зобовязання прописані додатковою угодою.
Під час укладення додаткового договору між товариством та позивачем додержано усіх необхідних вимог чинного законодавства України (зокрема тих, що встановлені ст. 203 ЦКУ). Так, зміст додаткової угоди не суперечить ЦКУ, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, Позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення Позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, а додаткова угода була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею.
Таким чином, не порушуючи вимог чинного законодавства України, між позивачем і товариством був укладений додатковий договір до договору оренди землі, який на виконання ст. 654 ЦКУ вчинений у такій самій формі, як і договір (письмова форма з подальшою державною реєстрацією), яким було внесено ряд змін. Норма щодо можливості внесення змін, передбачена самим Договором (п. 36 Договору).
Товариство належним чином виконує умови взятих (в тому числі, що стосується внесених змін) на себе зобовязань, зокрема проводить використання земельної ділянки на умовах та в спосіб передбачений п. 15-17 договору. Доказом є відсутність протягом дії правочину, будь-яких, зауважень зі сторони позивача.
Також належним чином проводиться нарахування та виплата орендної плати в строки та спосіб передбачений умовами договору. Позивачу було відомо про змінені відносини шляхом укладання додаткового договору.
Враховуючи наведене, доводиться той факт, що сторони знали про прийняті на себе обовязки по зміненому правочину, а відтак Товариству незрозуміло, по яким причинам на даний час позивач відмовляється від взятих зобовязань та вказує про те, що йому не було відомо про вказаний правочин.
Зазначив, що не можна вважати доказом, який може мати значення для вирішення справи, свідчення про те, що в березні 2016 року позивач дізнався (при цьому відсутнє зазначення, як саме позивач нібито дізнався про існування додаткового договору) про існування додаткового договору та звернувся з цього приводу до керівника ТОВ «Агрофірма «Кочубій» з вирішенням питання про те, що закінчується термін дії договору оренди земельної ділянки і виявив бажання в подальшому обробляти свій пай власними силами.
Свідчення позивача, враховуючи наявний спір та відсутність документів на підтвердження цього, на думку товариства є надуманими та сфабрикованими, якими останній намагається надати неіснуючі докази нібито повідомлення орендаря про припинення орендних відносин.
Наголошував, що позивач не звертався до товариства з подібними пропозиціями/документами, а подібними твердженнями вводить суд в оману.
Також звернув увагу суду на ту обставину, що позивач не погоджується лише з однією умовою (пунктом) додаткового договору, стосовно строку дії правочину, при цьому приймаючи інші пункти внесені до Договору. Принаймні позовні вимоги не містять заперечень або ж того факту/вказання, що позивачу не було відомо про інші змінені пункти.
Вказав, що позивач, крім власних свідчень, не наводить більше жодних даних/документів/свідчень, які б підтверджували те, що останньому не було відомо про змінені зобов'язання, а отже і про існування додаткового договору. Більш того, враховуючи отримання орендної плати в 2016 -2017 роках, доводиться те, що позивач приймає орендні відносини, при цьому ініціюючи спір про визнання правочину недійсним. На думку представника відповідача вказані дії є нелогічними.
Предметом даного спору є додатковий договір, укладений в вересні 2007 року, тобто фактично з дати його укладення пройшло більше десяти років.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦК України , про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, що і виконано товариством, шляхом надання відомостей на отримання збільшеної, відносно основного договору оренди, плати за користування землею, а також одноразової суми збільшеної орендної плати в 2007 році.
Враховуючи, що в матеріалах справи (знову ж таки крім свідчень позивача) не міститься доказів того, що останньому не було відомо про змінені орендні відносини (відповідно додаткового договору), а прийманням орендних відносин після березня 2016 року (термін коли мав би закінчитись основний договір) навпаки доводиться те, що позивач достеменно знав/є про прийняті зобов'язання, а також відсутність в позовній заяві клопотання про поновлення строків і позовної давності, вважав за необхідне просити суд відмовити в задоволенні позову в звязку з пропущенням строку для звернення до суду.
Так як підстави/докази недійсності додаткової угоди відсутні, додатковий договір пройшов державну реєстрацію, вимога позивача про визнання останнього недійсним є безпідставною та незаконною /а.с.24-26/
Крім того, подав суду заяву про застосування строків позовної давності в якій зазначив, що у провадженні Новоархангельського районного суду Кіровоградської області знаходиться цивільна справа № 394/88/18 за позовом ОСОБА_1 (надалі - позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій» (надалі - товариство, відповідач) про визнання додаткового договору за № 1 від (надалі - додатковий договір, до договору оренди землі від 06.03.2006 року недійсним.
Предметом даного спору є додатковий договір, укладений в 2007 році, тобто фактично з дати його укладення пройшло більше десяти років.
Позивач повинен також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦК
України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається
на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, що і виконано товариством, шляхом надання відомостей на отримання збільшення відносно основного договору оренди, плати за користування землею, а також одноразової суми збільшеної орендної плати в 2007 році.
В матеріалах справи не міститься доказів/документів/свідчень тощо (крім власних свідчень
які б підтверджували, той факт що спадкодавцю позивача як власне і самому позивачу не було
відомо про існування додаткових договорів, які є предметом спору, а тому слід вважати, що позивача знав про існування додаткового договору з моменту його укладення.
Спірний додатковий договір було укладено в вересні 2007 року, тобто з дати його укладення пройшло більше трьох років передбачених вказаною вище ст. 257 ЦК України.
Не міститься прохання, про поновлення пропущеного строку для можливості звернення
суду і в наданій суду позовній заяві /а.с.21-22/
У звязку з вищевказаним, відповідно ст. 267 ЦК України, просив суд про застосування строків позовної давності для звернення позивача до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій» про визнання недійсним додаткової угоди до договору оренди землі.
27.04.2017 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу та провадження у справі зупинено /а.с.116-117/.
11.07.2018 року після надходження висновку експертизи провадження у справі відновлено /а.с.126-127/.
Оскільки відповідач в судове засідання не зявився суд дотримуючись положень ст. ст. 224 ч. 4, 280 ЦПК України ухвалив проводити заочний розгляд цивільної справи, при цьому була отримана згода представника позивача.
Дослідивши матеріали справи в сукупності, суд приходить до висновку, що цивільний позов обґрунтований і підлягає задоволенню, а заява про застосування строків не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує на те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
06 березня 2006 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Кочубій» було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 13,74 га., на строк 10 років. Земельна ділянка в подальшому у тимчасове користування була передана відповідачу /а.с.9-10/.
Пізніше у часі від імені ОСОБА_1 був укладений додатковий договір № 1 до договору оренди землі №226 від 06.03.2006 року з ТОВ «Агрофірма «Кочубій» строком на 15 років, який зареєстровано у Новоархангельському відділі Кіровоградської регіональної філії ДП Центру ДЗК при Державному Агентстві земельних ресурсів України 14 вересня 2007 року за № 431 /а.с.8/.
Статтями 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.
Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6 та ст. 627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3 ст. 203 ЦК України, що визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоду встановленої форми.
Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6 ст. 203 ЦК України.
Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.
Ч. 1 ст. 4 ЦПК України, вказує на те, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 82 ЦПК України.
За клопотанням позивачки /а.с.90/ ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 27.04.2018 року у справі була призначена судово-почеркознавча експертиза /а.с.116-117/.
Згідно з висновком експерта № 1864/1865/18-27 від 12.06.2018 року підписи від імені ОСОБА_1 у двох примірниках додаткового договору № 1 від 17.09.2007 року до договору оренди землі №226 від 06.03.2006 року, зареєстрованих у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при Державному Агентстві земельних ресурсів України», запис у Державному реєстрі земель від 14 вересня 2007 року за № 431, які містяться в колонці «Орендодавець» в графі «Підпис_», виконані рукописним способом, пастою кулькової ручки, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів.
Підписи від імені ОСОБА_1 у двох примірниках додаткового договору №1 від 17.09.2007 року до договору оренди землі №226 від 06.03.2006 року, зареєстрованих у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при Державному Агентстві земельних ресурсів України», запис у Державному реєстрі земель від 14 вересня 2007 року за № 431, які містяться в
колонці «Орендодавець:» в графі «Підпис», виконані не самою ОСОБА_1, а іншою особою без наслідування її підпису (ів) /а.с.120-124/.
Відповідачем не надано жодного доказу, який би спростовував висновок експертизи.
Судом не приймається до уваги твердження відповідача, з приводу пропуску позивачкою строку на звернення до суду з даним позовом, оскільки, як вбачається з матеріалів цивільної справи спочатку 06.03.2006 року між орендодавцем та ТОВ «Агрофірма «Кочубій» було укладено договір оренди землі на строк 10 років, який в подальшому було одноособово 17.09.2007 року пролонговано відповідачем на термін 15 років /а.с.8,9-10/.
Про укладення додаткового договору позивачка дізналася лише в березня 2016 року. Тобто з цього можна зробити висновок, що позивач діяла у межах та у спосіб визначений п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» та керувався тим, що термін дії договорів складає 10 років, а не 15 років, як зазначено в додатковій угоді. З аналізу ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України вбачається, що даного виду правовідносин, що виникли між сторонами застосовується позовна давність тривалістю у три роки, але з часу коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права.
Дефініція строку позовної давності дана у ст. 256 ЦК України, зокрема це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивач не знала та не могла знати про існування додаткових угод, оскільки вона була складена відповідачем одноособово та не вручалась орендодавцю, що на думку суду є порушенням ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі». Отже суд враховуючи наведене вважає, що позивачка звернулася до суду з даним позовом в межах строку позовної давності. Відповідач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, про те, що позивачка була обізнана в укладанні додаткової угоди та, що реєстрація договору, яка відбулась 17.09.2007 року /а.с.8/ здійсненна ним, або іншою уповноваженою позивачем особою, у визначеному законом порядку.
Висновок судово-почеркознавчої експертизи вказує на те, що відповідач на час укладання додаткових угод взагалі зневілював інтересами орендодавця, самостійно уклав та подав її на реєстрацію при цьому порушивши конституційні права орендодавця на вільне володіння, розпорядження, користування належних йому земельної ділянки (ст. 41 Конституції України). Не заслуговує на увагу твердження відповідача про збільшення розміру орендної плати за користування орендованою земельною ділянкою, оскільки ці дії вчинялись відповідачем самостійно, а не так як обумовлено сторонами в основному договорі (п. 36 договору). Тобто це було власним рішенням відповідача, на думку суду з метою заохочення орендодавця, при цьому переслідуючи мету повторно в майбутньому схвалити з ним тотожний правочин. Збільшення орендної плати не може мати привязку до схвалення правочину позивачкою та відрахування з часу її збільшення строку позовної давності.
Також суд відмічає, що відповідач надав суду відомості про виплату грошей (як доказав сплати збільшеної орендної плати), а не орендної плати, як передбачено п. 9 основного договору оренди землі.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Отже, враховуючи викладене а також те, що оспорюваний договір орендодавець не підписувала, повноваження на це іншій особі не надавала, позивачка строк на звернення до суду з даним позовом не пропустила, суд приходить до висновку, що відсутність волевиявлення власника земельної ділянки є підставою для визнання договору недійсним з моменту його укладання (ст. ст. 203, 215 ЦК України).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні судові витрати /а.с.1,125/.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 14, 16, 18, 20, 31 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 6, 15, 203, 207, 215, 256, 257, 261, 267, 627, 638, 641, 642, 1212 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд -
В задоволенні заяви представника ТОВ «Агрофірма «Кочубій» про застосування строків позовної давності відмовити.
Цивільний позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій» про визнання додаткового договору № 1 до договору оренди землі № 226 від 06.03.2006 року недійсним.
Визнати недійсним додатковий договір №1 від 17.09.2007 року до договору оренди землі №226 від 06.03.2006 року укладений між ОСОБА_1 та ТОВ ««Агрофірма» Кочубій» в особі директора ОСОБА_3 терміном на 15 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Стягнути з ТОВ ««Агрофірма» Кочубій» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 704 /сімсот чотири/ грн. 80 коп.
Стягнути з ТОВ ««Агрофірма» Кочубій» на користь ОСОБА_1 понесенні витрати по оплаті судово-почеркознавчої експертизи в сумі 4290 /чотири тисячі двісті девяносто/ грн.
Ідентифікаційні дані учасників:
ОСОБА_1, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, паспорт громадянина України серії ЕА № 117156.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій», місцезнаходження вул. Центральна, 82 с. Кальниболота Новоархангельського району Кіровоградської області код юридичної особи в єдиному державному реєстрі підприємств і організацій 33708245.
Рішення може бути оскаржено через Новоархангельський районний суд до Кропивницького Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Копію даного рішення негайно після постановляння направити учасникам справи.

Суддя: