Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/3183/15-ц Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 48 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

за участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №278/3183/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю органів опіки та піклування Житомирської районної державної адміністрації, Чуднівської районної державної адміністрації про повернення дітей, визнання дій протиправними та стягнення моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року, яке ухвалене суддею Зубчук І.В. в м. Житомирі

в с т а н о в и в:

Позивач у жовтні 2015 року звернувся до суду з вимогами, які в подальшому збільшив та, в кінцевій редакції, просив зобовязати відповідачів повернути неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 до їх попереднього місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2; стягнути в солідарному порядку з відповідачів на його користь 30000,00 грн. моральної шкоди; визнати дії відповідачки ОСОБА_5, які полягали в самовільній зміні місця проживання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 16 вересня 2014 року без його згоди з їх законного місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 протиправними та такими, що підпадають під регулювання та правові наслідки статті 162 СК України; визнати дії відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_4, які полягали в незаконній, насильницькій зміні місця проживання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 16 вересня 2014 року без погодження батька ОСОБА_2, із застосуванням фізичної сили та нанесенням тілесних ушкоджень та 23 квітня 2015 року без згоди батька дітей з їх законного місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, село Рудня-Городище, Житомирського району, Житомирської області - протиправними.

В обґрунтування позову зазначив, що у нього та ОСОБА_3 під час їх спільного проживання без реєстрації шлюбу 29 грудня 2007 року народились діти - ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Відповідачі ОСОБА_4, які є батьками ОСОБА_3, без його згоди викрали малолітніх дітей 16.09.2014 р. та повторно 23.04.2015 р., чим позбавили можливості спілкуватися з ними та виховувати. Вважає, що такими діями порушені його права та права малолітніх дітей.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду просить останнє скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування скарги апелянт, зокрема, зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги, що стався злочин, передбачений ст. 146 ч.3 КК України, суд не застосував правові наслідки, передбачені статтею 162 СК України, не розглянув вимоги про стягнення моральної шкоди, не врахував ставлення його, як батька, до виконання своїх батьківських обовязків та аморальний спосіб життя відповідачки ОСОБА_3, яка використовує аліменти, стягнуті на утримання дітей, не за призначенням. Крім того, суд не виніс окремої ухвали щодо неправомірних дій ОСОБА_4, не взяв до уваги, що відповідач ОСОБА_3, забравши дітей, проживає без належної реєстрації на території Карпівецької сільської ради, чим порушує Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому пояснила, що будь-якого викрадення дітей не відбулось, оскільки сторони у вересні 2014 року розійшлися і вона разом з дітьми переїхала проживати до своїх батьків в с. Зарічани, де діти пішли до школи. Зазначила, що це позивач в квітні 2015 року, забравши дітей зі шкоди, відмовлявся їх повертати матері.

Прокурор під час розгляду справи просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).

За ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Згідно із ч. 1 ст. 9 Конвенції ООН про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, виховуватися своїми батьками та під їх відповідальністю та в будь-якому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Отже, основним принципом зазначених актів міжнародного законодавства є дотримання в першу чергу інтересів дитини та забезпечення її належного та відповідного розвитку.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі не перебували у зареєстрованому шлюбі, але проживали спільно сімєю і є батьками малолітніх дітей: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13-14 т.1).

Розпорядженням голови Житомирської районної державної адміністрацій Житомирської області №155 від 01.07.2015 р. «Про розгляд звернення гр. ОСОБА_2В.» встановлено час спілкування ОСОБА_2 з малолітніми дітьми: ОСОБА_6 та ОСОБА_6 Дарєю, ІНФОРМАЦІЯ_1 щотижня у вихідний день суботу чи неділю, за попередньою домовленістю з матірю дітей ОСОБА_3, дозволивши забирати дітей за місцем свого проживання (а.с.159 т. 1).

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 17.03.2016р. визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з матірю - ОСОБА_3 (а.с.184-187 т.1).

Згідно відомостей, що зазначені у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 є власником житлового будинку №8 по вул. Комсомольській в селі Карпівці Чуднівського району Житомирської області та земельної ділянки, що знаходиться біля даного будинку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.185-187 т.1), де вона разом з дітьми проживає з 01 червня 2015 року (а.с.209 т.1).

У вересні 2014 року ОСОБА_3 переїхала з будинку № 6, що по вул. Рад в с. Рудня-Городище до своїх батьків в с. Зарічани, де з 26.09.2014 р. діти почали відвідувати Зарічанську ЗОШ І-ІІ ст.

17 квітня 2015 року ОСОБА_2, забравши дітей зі школи, відвіз їх до свого місця проживання в с. Рудня-Городище, де вони перебували до 23 квітня 2015 року, школу діти в цей період не відвідували.

23 квітня 2015 року мати малолітніх дітей - ОСОБА_3 разом зі своїми батьками та дільничним приїхали в с. Рудня-Городище забрати дітей, оскільки батько дітей не повернув їх після вихідних днів, тим паче у неї не було попередньої домовленості з ОСОБА_2 про спілкування з дітьми у цей період, оскільки син ОСОБА_8 знаходився на лікарняному з 06.04.2015р. по 15.04.2015 р. з подальшим призначенням фізпроцедур протягом пяти днів.

Згідно наданих характеристик на гр. ОСОБА_3 з місця роботи вбачається, що вона працьовита, пунктуальна, сумлінно ставиться до роботи (а.с.188, 193 т.1), має у власності житловий будинок №8, що розташований по вул. Комсомольській в с. Карпівці, Чуднівського району Житомирської області (а.с.189-191 т.1).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов, умови проживання дітей задовільні і відповідають санітарно-гігієнічним вимогам (а.с.194-195, 197, 202 т.1, а.с.8 т.2). При розгляді питання про визначення місця проживання дітей Житомирською районною державною адміністрацією зроблено висновок від 01 березня 2016 року з якого вбачається, що ОСОБА_3 займається суспільно-корисною працею, дисциплінована, спокійна, покладені на неї обовязки виконує сумлінно та своєчасно, діти виявили бажання проживати з матірю (а.с.200-201 т.1), малолітні діти здорові (а.с.206-207 т.1).

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог, на підставі досліджених доказів дійшов до висновку про відсутність протиправних дій зі сторони відповідачів та їх наявність в діях позивача.

Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 160 СК України, передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання малолітньої дитини визначається за домовленістю батьків.

Оскільки в даному випадку сторони не дійшли згоди з цього питання - місце проживання малолітніх дітей сторін визначено за рішенням суду, яке набрало законної сили.

Згідно з ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Згідно ч. 2 ст. 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Вирішуючи даний спір, судом першої інстанції не було встановлено незаконного переміщення малолітніх дітей та незаконне їх утримання відповідачем ОСОБА_3 без згоди їх батька, у звязку з цим порушення відповідачем норм Конвенції судом не встановлені.

При цьому, судом першої інстанції, в ході розгляду справи правильно встановлено, що позивачем не надано доказів про наявність виняткових обставин, передбачених ч.2 ст.161 СК України для відібрання малолітніх дітей від матері.

Під час апеляційного розгляду справи на адресу суду надійшов витяг з Протоколу позачергового засідання комісії з питань захисту прав дитини Чуднівської районної державної адміністрації від 21.11.2017 р. №11, відповідно до якого визнано за доцільне залишити місцем проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - з матірю ОСОБА_3 В ході здійснення перевірки працівниками служби у справах дітей райдержадміністрації та РЦСССДМ разом з представником Карповецької сільської ради здійснено перевірку стану виконання ОСОБА_3 батьківських обовязків, в результаті якої виявлено, що житловий будинок знаходиться в придатному для проживання стані, опалюється пічним опаленням, в житлових кімнатах ведеться поточний ремонт, наявні необхідні меблі, діти забезпечені місцем для виконання домашніх завдань, забезпечені шкільним приладдям, мають гарний зовнішній вигляд; родина забезпечена продуктами харчування та дровами для опалення в осінньо-зимовий період, утримує підсобне господарство та обробляє город.

Посилання позивача на викрадення дітей відповідачами ОСОБА_4 є безпідставними та непідтвердженими належними доказами, оскільки як було встановлено під час розгляду справи після розлучення сторін, відповідач ОСОБА_3 разом з дітьми переїхала до своїх батьків в с. Зарічани, де з 26.09.2014 р. діти почали відвідувати Зарічанську ЗОШ та проживати разом з матірю в будинку її батьків. Також відповідачі ОСОБА_4, на проханням ОСОБА_3, разом з представником правоохоронних органів, 23.04.2015 року намагались повернути малолітніх дітей матері, оскільки батько дітей, без попередньої домовленості з матірю, не повернув їх до місця проживання після вихідних днів. Крім того, Житомирським РВ УМВС України проводилась перевірка по заяві ОСОБА_2 щодо викрадення дітей, під час якої не було встановлено будь-якого кримінального правопорушення по даному факту (відповідь № 7209 від 18.09.2015 року, справа № 278/1667/15-ц т.1 а.с.240). У звязку з чим, правоохоронними органами кримінальне провадження передбачене ч.3 ст. 146 КК України щодо викрадення дітей порушено не було.

Також необхідно зазначити, що із заявою про повернення дітей позивач ОСОБА_2 звернувся до суду лише в жовтні 2015 року, коли на розгляді у суді першої інстанції знаходилась справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей і судом першої станції 29 жовтня 2015 року у даній справі було ухвалено рішення, яким визначено місце проживання малолітніх дітей разом з матірю ОСОБА_3 А тому посилання позивача на обставини самочинного викрадення дітей відповідачами 16.09.2014 року та 23.04.2015 року є безпідставними.

Посилання апелянта на застосування до даних правовідносин «Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 25 жовтня 1980 року є помилковим, оскільки дана конвенція була розроблена з метою запровадження міжнародно-правового механізму мирного та впорядкованого повернення дітей, протиправно вивезених або утримуваних на території іноземної держави, до держави їх постійного місця проживання.

Також суд відхиляє доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідач ОСОБА_3, забравши дітей, проживає без належної реєстрації на території Карпівецької сільської ради, чим порушує Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні, оскільки стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання незалежно від наявності чи відсутності реєстрації (прописки).

Доводи апеляційної скарги в частині стягнення моральної шкоди не є обґрунтованими, оскільки моральна шкода є вимогою похідного характеру від заявлених для цього підстав, які не доведені позивачем та спростовані матеріалами справи, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у їх задоволені.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції, правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2018 року.

Головуючий : Судді :