Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 308/9288/16-ц

провадження № 61-1088св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Перечинська районна кредитна спілка «Тур'я»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2017 року у складі судді Монич О. В. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Кожух О. А., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року Перечинська районна кредитна спілка «Тур'я» (далі - КС «Тур'я») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 24 травня 2007 року укладений договір кредиту-поруки № 182/1, згідно з умовами якого КС «Тур'я» надала ОСОБА_4 кредит у сумі 25 000,00 грн строком на 24 місяці із 24 травня 2007 року по 23 травня 2009 року із платою за користування ним у розмірі 45 % річних. За вказаним договором кредиту-поруки ОСОБА_5, виступив як поручитель і взяв на себе зобов'язання перед позивачем солідарно з боржником відповідати за виконання ним свого обов'язку за кредитним договором. Оскільки ОСОБА_4 не виконує взятих на себе за вищевказаним договором зобов'язань, станом на 06 вересня 2016 року загальна сума заборгованості становить 64 685,80 грн, із яких: за кредитом - 16 161,82 грн, за відсотками за користування кредитом - 48 523,98 грн.

Посилаючись на вказані обставини, КС «Тур'я» просила стягнути солідарно з відповідачів вказану суму боргу.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2017 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь КС «Тур'я» заборгованість у сумі 64 685,80 грн, із яких: 16 161,82 грн - заборгованість за кредитом і 48 523,98 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачі не виконують зобов'язання за договором, внаслідок чого існує заборгованість, яка підлягає стягненню у солідарному порядку.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 серпня 2017 року у частині солідарного стягнення судового збору змінено та стягнуто його на користь держави з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі по 800,00 грн із кожного. У решті рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості, проте не погодився з рішенням у частині солідарного стягнення судового збору, оскільки відповідно до вимог статті 88 ЦК України 2004 року солідарне стягнення суми судових витрат не передбачено.

У січні 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 серпня

2017 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня

2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення коштів із ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що за умовами договору поручитель поручається перед спілкою за виконання позичальником обов'язків за договором та відповідає перед кредитодавцем за порушення позичальником зобов'язань у повному обсязі солідарно терміном на десять років із дня укладення договору, але не раніше виконання всіх зобов'язань за ним, отже договором передбачено строк дії поруки десять років із дня укладення відповідного договору, тому вважає, що на дату винесення рішення суду першої інстанції порука вже припинилася.

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У квітні 2018 року від КС «Тур'я» надійшли заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, в яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суд надав належну оцінку.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 24 травня 2007 року між КС «Тур'я» та ОСОБА_4 укладений договір кредиту-поруки № 182/1, згідно з умовами якого спілка зобов'язалася надати позичальникові грошові кошти у кредит у сумі 25 000,00 грн на умовах строковості, звітності, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов'язався повернути позику та сплатити проценти за користування кредитом, визначені договором.

Згідно з пунктами 1.2, 1.3 договору кредит надається терміном на 24 місяці

із 24 травня 2007 року по 23 травня 2009 року, за користування яким сплачуються відсотки з розрахунку 45 % річних.

Відповідно до видаткового касового ордера від 24 травня 2007 року № 854

ОСОБА_4 отримав ці кошти.

Згідно з договором кредиту-поруки від 24 травня 2007 року № 182/1 ОСОБА_5 взяв на себе зобов'язання солідарно з ОСОБА_4 відповідати у повному обсязі перед позивачем за своєчасне та повне виконання боржником свого обов'язку за кредитним договором.

Відповідно до пункту 5.1 договору кредиту-поруки від 24 травня 2007 року 182/1 поручитель поручається перед кредитною спілкою за виконання позичальником обов'язків за договором та відповідає перед кредитодавцем за порушення позичальником зобов'язань у повному обсязі солідарно терміном на десять років з дня укладення договору, але не раніше виконання всіх зобов'язань за ним.

Згідно з пунктом 8.1 договору кредиту-поруки від 24 травня 2007 року № 182/1 сторони домовилися про встановлення десятирічного строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги в частині солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителя суди виходили із того, що позичальник не виконує умови кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за кредитними коштами відсотків, що є підставою для стягнення у солідарному порядку з позичальника та поручителя отриманих ОСОБА_4 коштів та відсотків за користування кредитом, відповідно до вимог статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що за умовами договору передбачено строк дії поруки десять років з дня укладення відповідного договору, а тому на дату винесення рішення суду першої інстанції порука вже припинилася, є безпідставними, оскільки за захистом порушених прав КС «Тур'я» звернулася до суду із позовом 08 вересня

2016 року, що підтверджується штампом реєстрації в суді першої інстанції, а отже позов поданий в межах строку дії договору.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2017 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик