Постанова

Іменем України

01 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 278/2361/15-ц

провадження № 61-2831св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: виконавчий комітет Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року у складі судді Зубчук І. В. та на ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 05 жовтня 2017 року у складі суддів: Талько О. Б., Коломієць О. С., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету сільської ради та свідоцтва про право власності.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначала, що вона після смерті свого батька, який помер 02 січня 2009 року, успадкувала ? частину будинку АДРЕСА_1, а відповідач після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, успадкував іншу частину цього будинку. Зазначений житловий будинок з 1964 року розділений на два домогосподарства, частина будинку, яка належала її батьку, відносилась до колгоспного двору, а інша частина до суспільної групи - робочий двір, в якому проживала ОСОБА_8 Посилаючись на те, що її батьку належала більша площа будинку, яка складала 59,82 % частини будинку, а ОСОБА_8 менша площа цього будинку, вважала, що виконавчий комітет Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області не мав права приймати рішення про оформлення ОСОБА_8 права власності на ? частину вказаного будинку та видавати їй свідоцтво про право власності.

ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 12 березня 1990 року № 24 про оформлення права власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_8 та свідоцтво про право власності на ? частину цього будинку, видане 26 березня 1990 року на її ім'я.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надала суду доказів того, що оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області та видачею свідоцтва про право власності на ? частину будинку на ім'я ОСОБА_8 порушено її права.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 05 жовтня 2017 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 05 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди не повно з'ясували обставини, які мають значення для справи, необ'єктивно дослідили докази, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають обставинам справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_6 залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків скарги.

17 січня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_6 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 05 жовтня 2017 року передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2018 року ОСОБА_6 продовжено строку для усунення недоліків касаційної скарги до 26 лютого 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Житомирського районного суду Житомирської області зазначену справу.

10 квітня 2018 року від ОСОБА_5 надійшов до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 05 жовтня 2017 року, який мотивований тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційна скарга є безпідставними, тому скарга задоволенню не підлягає.

12 квітня 2018 року зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що житловий будинок АДРЕСА_1 з 1964 року поділений на два окремих домогосподарства. В одній частині, яка відносилась до колгоспного двору, проживали батьки позивача. Інша частина будинку належала до суспільної групи - робочий двір, у якій проживала ОСОБА_8

Рішенням виконавчого комітету Сінгурівської сільської ради народних депутатів від 12 березня 1990 року ОСОБА_8 оформлено право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1, а 26 березня 1990 року видано їй свідоцтво про право власності на вказану частину будинку.

Мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, батько ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Після смерті батька позивач прийняла спадщину. 08 листопада 2013 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 є спадкоємцем майна ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. 12 липня 2001 року він отримав свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на ? частину вказаного будинку.

За життя батьки позивача не оспорювали набуття права власності ОСОБА_8 на ? частину будинку АДРЕСА_1 та не ставили питання про поділ будинку в натурі.

Після набуття сторонами права власності на частини житлового будинку в порядку спадкування між ними виник спір щодо розміру вказаних часток.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 28 січня 2014 року спірний будинок поділений між сторонами: ОСОБА_5виділено - веранду площею 5,1 кв. м., кладову - 2,6 кв. м., кімнату - 17,5 кв. м., коридор 7,1 кв. м., кухню 13,5 кв. м., кімнату - 14,6 кв. м., сарай В, гараж Г, вбиральню Ж, ? частину огорожі, що становить 46/100 частин домоволодіння. ОСОБА_6 - веранду площею 7,2 кв. м., ванну - 3,5 кв. м, коридор - 4,4 кв. м., кухню-12,8 кв. м., кімнату - 12,4 кв. м., кладову-5 кв. м., кімнату - 14,7 кв. м., літню кухню Б, сарай Д, колодязь К, 1/2 частину огорожі, що становить 54/100 частин домоволодіння.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 46/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1.

Позивач належних та допустимих доказів того, що у власності її батьків перебувало 59, 82% спірного будинку, суду не надала.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що рішенням виконавчого комітету Сінгурівської сільської ради народних депутатів від 12 березня 1990 року про оформлення ОСОБА_8 права власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 та виданим їй свідоцтвом про право власності на вказану частину будинку порушено право позивача.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права, що виходять за межі компетенції касаційного суду.

Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат