Постанова

Іменем України

10 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 428/12307/16-ц

провадження № 61-27129 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представник відповідача - ОСОБА_7;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 травня 2017 року у складі судді Бароніна Д. Б. та рішення апеляційного суду Луганської області від 08 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Єрмакова Ю. В., Назарової М. В., Орлова І. В.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 28 серпня 2009 року вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, проте шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі за спільні кошти ними придбано квартиру АДРЕСА_1, але право власності на квартиру було оформлено на відповідача.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_4 просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею та відповідачем право власності на 1/2 частину вказаної квартири за кожним; стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати.

У лютому 2017 року ОСОБА_6 пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_4 про стягнення компенсації вартості спільного майна подружжя.

Зустрічний позов мотивовано тим, що 20 травня 2013 року квартира АДРЕСА_1була придбана ним за власні кошти, які він отримав від продажу своєї квартири АДРЕСА_2. Також зазначав, що у 2014 році ним було придбано автомобіль марки ВАЗ 111940, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який він зареєстрував на ім'я ОСОБА_4, яка на той час була його дружиною. Вартість даного автомобіля складала 90 300 грн.

Ураховуючи викладене ОСОБА_6 просив суд стягнути з ОСОБА_4 вартість 1/2 частини автомобіля у розмірі 45 150 грн.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 березня 2017 року позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_6 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 вартість 1/2 частки автомобіля ВАЗ 111940, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, у розмірі 12 500 грн.

У задоволенні решти позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у силу статей 60, 69, 70 СК України спірна квартира набута сторонами за час шлюбу за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частках.Крім того, ОСОБА_6 має право на стягнення 1/2 частки вартості автомобіля, який набуто подружжям за час шлюбу і було продано за договором купівлі-продажу.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 травня 2017 року змінено. Рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Спірна квартира хоча і була придбана ОСОБА_6 за час перебування у шлюбі, але за кошти, які були ним отримані від продажу квартири, яка була його особистою приватною власністю, тому не має підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку спірної квартири.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що спірна квартира була придбана за час шлюбу, вона давала нотаріальну згоду на придбання спірної квартири, тобто подружжя вважало, що квартира придбається хоча й на ім'я ОСОБА_6, але для подружжя, тобто є спільною власністю подружжя, а не його особистою власністю. Вона також продала свою квартиру, а гроші пішли на ремонт їх спільної квартири.

Суд прийняв як доказ показання свідка, хоча свідок підтвердила лише той факт, що її квартира була у поганому стані та що ОСОБА_6 разом з ОСОБА_4 приходили до неї, коли обирали квартиру для придбання, яку саме квартиру вони збиралися продати свідок сказати не могла, а, отже, брати до уваги такі показання апеляційний суд не мав достатньо підстав. Обидві їхні квартири одночасно були виставлені на продаж, ОСОБА_6 це не оспорював. Спірна квартира була у поганому стані, тому у її ремонт було вкладено значні кошти, які надавалися саме ОСОБА_4, які вона отримала від продажу своєї квартири. Крім того, ОСОБА_6 не працював, а вона весь час працювала ще до моменту укладення шлюбу і по сьогоднішній день. Автомобіль було придбано за її кошти, оскільки саме вона працювала, мала кредитні картки.

У жовтні 2017 року ОСОБА_6 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. Зазначав, що його квартира була продана 15 травня 2013 року, а спірна квартира була придбана 20 травня 2013 року, тобто через п'ять днів після продажу його квартири. У зв'язку з цим, з урахуванням показання свідка ОСОБА_8, апеляційним судом правильно було зроблено висновок, що гроші, які були отримані ОСОБА_6 від продажу своєї квартири, були витрачені на придбання спірної квартири.

Довідка з Пенсійного фонду України за формою ок-5, з якої вбачається що ОСОБА_4 з червня 2011 року до часу купівлі спірної квартири отримувала дохід, не може бути доказом, що саме ці гроші були витрачені на придбання спірної квартири, оскільки крім життєвих потреб, ОСОБА_4 мала ще зобов'язання по сплаті кредиту, який вона закінчила сплачувати у травні 2014 року. Інших доходів або джерел накопичень ОСОБА_4 не зазначено та доказів не надано.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, вірно застосувавши наведені вище норми права, дійшов правильного висновку про те, що квартира, яка належала ОСОБА_6 на праві приватної власності, була продана 15 травня 2013 року, а спірна квартира була придбана через п'ять днів - 20 травня 2013 року, що дає підстави зробити висновок, що гроші, які були отримані ОСОБА_6 за продаж своєї квартири, були витрачені на придбання спірної квартири, що ОСОБА_4 не спростовано (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року). Тобто відповідач спростував презумпцію спільного майна подружжя.

При цьому апеляційний суд правильно погодився з позицією суду першої інстанції в частині поділу автомобіля, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на це майно сторонами не спростовано.

Посилання касаційної скарги на те, що спірний автомобіль було придбано за особисті кошти ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 таких доводів в суді першої інстанції не заявляла і не оскаржувала в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в цій частині. Доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль було придбано за її особисті кошти не надала.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що за особисті кошти ОСОБА_4 здійснено ремонт у квартирі, то вона не позбавлена можливості, при доведенні, пред'явити позов про стягнення цих коштів. Вказане не створює підставу права власності на квартиру.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 травня 2017 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду Луганської області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк