Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 127/11528/13-ц

провадження № 61-9953св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Київський національний торговельно-економічний університет в особі Вінницького торговельно-економічного інституту,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2017 року у складі судді Бар'яка А. С. та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Сала Т. Б., Марчук В. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який змінив у процесі розгляду справи, до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту (далі - ВТЕІ КНТЕУ) про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що він працював на посаді доцента ВТЕІ КНТЕУ. Наказом від 15 жовтня 2012 року № 340к його було звільнено з роботи у зв'язку із закінченням строкового трудового договору від 15 жовтня 2011 року № 760 на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Вважає трудовий договір таким, що не відповідає законодавству, у зв'язку з чим просив визнати його недійсним в частині строку, визнати незаконним наказ від 15 жовтня 2012 року № 340к про звільнення його з роботи і поновити його на роботі на посаді доцента Вінницького торговельно-економічного інституту з 15 жовтня 2012 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 28 жовтня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 жовтня 2013 року залишено без змін.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подав заяву, яку змінив у процесі розгляду спору, про перегляд рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що про дату підписання наказу від 14 жовтня 2011 року № 404к та трудового договору від 15 жовтня 2011 року № 760 йому не повідомлялося, з указаним наказом він не був ознайомлений, його підпис, який є обов'язковим у формі П-2, відсутній, надані суду свідчення і пояснення є завідомо неправдивими, існують інші обставини укладення трудових відносин, трудові відносини укладені шляхом обману, а трудовий договір - всупереч законодавству. Про вказані обставини він дізнався 09 вересня 2016 року після ухваленням Апеляційним судом Вінницької області рішення у справі № 127/17370/15-ц. Про ці обставини йому не було відомо на час розгляду справи та ухвалення 20 вересня 2013 року рішення у справі № 127/11528/13-ц. Посилаючись на вказане, ОСОБА_4 просив скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2017 року заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що обставини, на які посилався заявник, не є нововиявленими в розумінні статті 361 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення місцевого суду (далі - ЦПК України 2004 року).

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наведені заявником обставини не є нововиявленими, оскільки вони не є тими істотними обставинами, про які на час розгляду справи не знали чи не могли знати заявник і суд, і не спростовують висновків суду.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2017 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення його заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій розглянули заяву без повного з'ясування обставин, які мають преюдиціальне значення. Зміст рішень судів суперечить постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4. Судами не розглянуті і не досліджені обставини, які підтверджені належними доказами, їм не дано оцінки і не спростовано.

У квітні 2018 року ВТЕІ КНТЕУ подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що наведені ОСОБА_4 обставини, які він вважає нововиявленими, існували на час розгляду справи, були відомі заявнику, входили в предмет доказування і досліджувалися судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Зазначені ОСОБА_4 обставини нечітко сформульовані, не систематизовані, ним не зазначено, до якого пункту підстав вони відносяться згідно з вимогами частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року. У мотивувальній частині рішення Апеляційного суду Вінницької області від 09 вересня 2016 року вказано, що позивачу ОСОБА_4 було достовірно відомо про існуючі між ним та ВТЕІ КНТЕУ правовідносини і укладені договори, в тому числі про укладення строкового трудового договору від 15 жовтня 2011 року № 760, строк дії якого закінчився 14 жовтня 2012 року. У зв'язку із закінченням строку дії трудового договору відповідачем було видано наказ від 15 жовтня 2012 року № 340к про звільнення ОСОБА_4 з роботи. Виконавши всі вимоги цивільного судочинства, суди попередніх інстанцій вирішили спір згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Під час розгляду справи по суті судами встановлено, що наказом ВТЕІ КНТЕУ від 14 жовтня 2011 року № 404к ОСОБА_4, кандидата наук з фізичного виховання і спорту, призначено на посаду доцента кафедри психології, соціології та права з 15 жовтня 2011 року до 14 жовтня 2012 року. Зазначений наказ було видано на підставі заяви ОСОБА_4 від 14 жовтня 2011 року та трудового договору. Наказом ВТЕІ КНТЕУ від 15 жовтня 2012 року № 340к ОСОБА_4 звільнено з посади доцента кафедри психології, соціології та права з 15 жовтня 2012 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. Вищевказана заява від 14 жовтня 2011 року, трудовий договір від 15 жовтня 2011 року № 760, накази від 14 жовтня 2011 року № 404к та від 15 жовтня 2012 року № 340к в графі «з наказом ознайомлений» підписані особисто ОСОБА_4 Посилання позивача на те, що він не міг підписувати трудовий договір та наказ про призначення, оскільки перебував на лікуванні, не знайшли свого підтвердження. Згідно з листками непрацездатності ОСОБА_4 хворів з 27 жовтня до 11 листопада 2011 року, тобто вже після прийняття його на роботу.

Підставою для перегляду рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами ОСОБА_4 зазначив те, що після ухвалення Апеляційним судом Вінницької області 09 вересня 2016 року судового рішення у справі № 127/17370/15-ц за його позовом до ВТЕІ КНТЕУ про визнання трудового договору від 15 жовтня 2011 року № 760 та наказу від 14 жовтня 2011 року № 404к недійсними в частині строку, визнання незаконним наказу від 15 жовтня 2012 року № 340к про звільнення з роботи, поновлення на роботі на посаді доцента ВТЕІ КНТЕУ з 15 жовтня 2012 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди, йому стали відомі наведені вище обставини, про які він не знав на час розгляду по суті та ухвалення рішення у цій справі.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні заяви про перегляд рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з мотивами якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року підстав для перегляду рішення місцевого суду, оскільки зазначені ОСОБА_4 у заяві обставини не є нововиявленими, а на час розгляду справи заявник знав про них і повідомляв суду, який дав їм відповідну оцінку. Предметом дослідження в суді першої інстанції при розгляді позовних вимог був трудовий договір від 15 жовтня 2011 року № 760. Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 посилався на обставини закінчення неіснуючого строку трудової угоди від 15 жовтня 2011 року і також просив визнати цю угоду недійсною.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що на час розгляду справи по суті йому не були відомі обставини, викладені у його заяві, а про їх існування він дізнався лише після ухвалення Апеляційним судом Вінницької області рішення від 09 вересня 2016 року, не заслуговують на увагу та спростовуються мотивувальною частиною вказаного судового рішення, в якій зазначено, що позивачу ОСОБА_4 було достовірно відомо про існуючі між ним та відповідачем ВТЕІ КНТЕУ правовідносини і укладені договори, в тому числі про укладення строкового трудового договору від 15 жовтня 2011 року № 760, дія якого закінчилася 14 жовтня 2012 року, у зв'язку з чим було видано наказ від 15 жовтня 2012 року № 340к про звільнення з роботи. Однак з позовом ОСОБА_4 звернувся до суду лише в липні 2015 року, тобто після спливу встановленого статтею 233 КЗпП України строку.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов