Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 469/1218/15-ц

провадження № 61-4064св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року у складі судді Тавлуя В. В. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 серпня 2016 року у складі суддів: Прокопчук Л. М., Лівінського І. В., Маляренко І. Б.,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто») про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що 29 липня 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу з додатками, згідно якого предметом лізингу за даним договором є трактор МТЗ 82.1 об'ємом двигуна 4,751 см куб. вартістю 20 416,67 доларів США, що еквівалентно 498 тис. грн. У відповідності до договору позивачем 29 липня 2015 року було перераховано на рахунок відповідача 49 тис. грн., що становило 10 % від вартості трактора та 588 грн комісії за переказ готівки. Однак, часу на вивчення даного договору у нього не було, оскільки менеджер автосалону, роздрукувавши та підписавши договір фінансового лізингу, повідомила його, що робочий час салону вже спливає, і якщо він дійсно хоче придбати трактор на таких вигідних умовах, то має підписати договір та чекати на дзвінок менеджера, який має повідомити про готовність трактора до передачі. Через декілька днів після укладення договору до нього зателефонувала менеджер автосалону та повідомила, що трактор йому поставлено не буде, і він може надіслати заяву про розірвання договору і повернення коштів, зразок якої йому буде надіслано електронною поштою. Не маючи фахових знань в галузі права та довірившись повністю продавцям, він підписав та направив заяву про розірвання договору відповідачу.

Вважає, що договір фінансового лізингу від 29 липня 2015 року є недійсним, оскільки містить несправедливі умови, у договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. У договорі відсутні відомості про продавця товару, його найменування і місцезнаходження для звернення споживача у випадку порушення якості, комплектності тощо, при цьому вибір продавця предмета лізингу здійснює відповідач, який таким чином усувається від відповідальності в частині якості, комплектності, справності товару, що є порушенням прав позивача як споживача. Також вважає умову договору про обов'язок лізингоодержувача сплатити адміністративний платіж такою, що суперечить переліку лізингових платежів, передбачених статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки вказаною статтею закону такий платіж не передбачено, а співмірність розміру адміністративного платежу за організацію укладеного сторонами договору виконаній послузі, яка фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору, відповідачем не обґрунтована.

Крім того, посилається на те, що відповідачем порушено пункт 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» згідно якого діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Також, відповідачем порушено вимоги статті 799 ЦК України за змістом якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Посилаючись на викладені обставини, просив визнати недійсним зазначений договір фінансового лізингу від 29 липня 2015 року та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у сумі 49 тис. грн. адміністративного платежу та 588 грн комісії.

Заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір № 000192 фінансового лізингу від 29 липня 2015 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 49 тис. грн. та 588 грн комісії. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір фінансового лізингу, укладений між стронами містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Крім того, спірний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому потребував нотаріального посвідчення.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 26 серпня 2016 року заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір фінансового лізингу від 29 липня 2015 рокуповністю відповідає вимогам чинного законодавства, у договорі визначені всі його істотні умови, порядок укладення договору, права та обов'язки сторін і правові наслідки, які наступають після належного або неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань. Судами не враховано те, що Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює правовідносини у сфері укладення, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу, оскільки це встановлено нормами спеціального закону «Про фінансовий лізинг». Судами не було з'ясовано, що необхідність підписання додатку № 3 до договору виникає після підписання акта прийому-передачі предмета лізингу для уникнення ускладнень при виконанні сторонами спірного договору. Також указано, що позивач був ознайомлений з усіма умовами укладеного договору та підтвердив свою згоду з такими умовами шляхом підписання договору. До спірних правовідносин не застосована норма статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», спірний договір укладено з дотриманням вимог закону, які регулюють його укладання, жодних порушень прав позивача як споживача послуг не допущено, а нотаріальне посвідчення не є обов'язковим для договору фінансового лізингу.

У запереченні на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - зазначила про те, що зміст касаційної скарги не містить жодних правових підстав для скасування ухвалених судових рішень першої та апеляційної інстанцій. Всі обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій. Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що договір фінансового лізингу, укладений з позивачем містить несправедливі умови та не відповідає вимогам закону.

01 березня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

26 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно частини третьої статті 509 ЦК України, зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суди установили, що 29 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого відповідач зобов'язувався придбати предмет лізингу - трактор МТЗ-82.1 у власність та передати його в користування позивача на строк та на умовах, передбачених договором.

Відповідно до умов додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 20 416,67 дол. США, авансовий платіж становить 10 208,33 дол. США (50 % вартості предмета лізингу); щомісячний платіж - 850,69 дол. США; адміністративний платіж - 2 041,67 дол. США (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу - 612,50дол. США (3 % вартості предмета лізингу).

На виконання умов договору того ж дня позивач сплатив відповідачу кошти в розмірі 49 тис. грн - адміністративного платежу та 588 грн комісії.

Відповідно до пункту 3.2.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу й у разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.1 цього договору, що стосуються обсягу повернення коштів.

При цьому згідно з пунктом 12.1 договору лізингодавець повертає лізингоодержувачу лише 60 % авансового платежу, а 40 % утримує як штраф за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

За умовами договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Так, згідно із частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про нікчемність договору фінансового лізингу від 29 липня 2015 року, укладеного з ОСОБА_1, оскільки сторонами порушено вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору лізингу за участю фізичної особи.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний договір містить несправедливі умови, а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Зі змісту вступної частини оспорюваного договору «Визначення термінів», пунктів 1.3, 3.1.1. договору, придбання предмета лізингу здійснює лізингодавець у суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, реквізити та адресу якого зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу.

Відомості про перелік таких суб'єктів підприємницької діяльності у договорі відсутні, найменування, адреса та реквізити продавця зазначаються у акті приймання-передачі предмета лізингу, який укладається в момент передачі речі.

Згідно з пунктом 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 20 416,67 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення цього договору складало 49 тис. грн з ПДВ (пункт 8.2договору).

Згідно пункту 8.3 договору сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5 договору).

Відповідно до пунктів 3.2.7, 12.1 договору за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається.

При цьому згідно з пунктом 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі.

Таким чином, суди правильно виходили із того, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Відповідно до пункту 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За такими зобов'язаннями відповідає продавець.

Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення (пункт 10.14 договору).

Пунктом 10.15 договору встановлено, що у разі неузгодженої договором зміни розміру лізингових платежів сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди чи акту лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.

Установлені обставини свідчать про те, що оспорюваний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» та нормам ЦК України про лізинг.

Крім того, статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Тобто, адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета іпотеки) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 даного Закону не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.

Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 15 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16 та від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16.

Доводи касаційної скарги про те, що спірний договір не підлягає нотаріальному посвідченню спростовуються пунктом 3.12 наказу Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», відповідно до якого договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Посилання заявника на те, що до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», є помилковими, оскільки вказаний закон не визначає певних меж своєї дії і регулює відносини між споживачами товарів і послуг та продавцями товарів і надавачами послуг, визначає механізм захисту прав споживачів товарів і послуг, а при вирішенні спорів, що виникають між учасниками таких правовідносин, підлягає застосуванню нарівні з іншими актами цивільного законодавства України, що регулюють ті ж питання. Якщо у чинному законодавстві немає спеціальної норми щодо регулювання правовідносин, застосуванню підлягають загальні норми.

Інші доводи наведені в обґрунтування касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки судом доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» залишити без задоволення.

Заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик