Постанова

Іменем України

01 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 751/5103/16-ц

провадження № 61-24779св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

представник відповідача - Снігур Сергій Васильович, Черних Олександр Сергійович,

відповідач - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 01 серпня 2017 року у складі суддів Владичан А. І., Міцнея В. Ф., Андрушків С. П.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк», банк), ОСОБА_8, в якому просив визнати припиненими договори поруки від 16 травня 2006 року, від 12 липня 2010 року та від 20 липня 2010 року, укладені між ним та банком в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_8 за кредитними договорами.

Позов мотивовано тим, що у кожному з кредитних договорів, в забезпечення яких укладено вказані вище договори поруки, встановлено строки виконання зобов'язань та передбачено право банку щодо визнання терміну повернення кредиту таким, що настав шляхом повідомлення позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення суми кредиту. При цьому, терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит обов'язковими для повернення і сплати в повному обсязі з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту.

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_8 зобов'язань за кредитними договорами ПАТ «УкрССибанк» 16 березня 2012 року направив позивачу, як поручителю, вимоги про дострокову сплату кредиту, процентів та пені.

Направивши вказану вимогу, кредитор визначив новий строк виконання зобов'язань за забезпеченими порукою договорами, а саме - 23 квітня 2012 року та саме з цього терміну відраховується шестимісячний строк пред'явлення вимог до поручителя.

Оскільки банк не пред'явив вимог до позивача як поручителя протягом шести місяців з нової дати виконання основних зобов'язань, порука вважається припиненою з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці Чернівецької області від 19 квітня 2017 року у складі судді Галичанського О. І. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б давали підстави суду, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, визнати припиненими договори поруки від 16 травня 2006 року, 12 липня 2010 року та 20 липня 2020 року.

Після направлення вимог про дострокове погашення кредитних зобов'язань банк звернувся до суду з позовом 08 травня 2012 року про стягнення заборгованості, який ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 вересня 2012 року залишено без розгляду, тобто банк пред'явив вимогу до поручителя в межах шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, який на той момент не сплив та кредитор реалізував своє право пред'явити вимогу про дострокове стягнення заборгованості як до поручителя так і до позичальника.

Суд першої інстанції виходив з того, що хоча у 2012 році позивачем пред'являлась вимога про стягнення боргу з боржника та поручителя достроково, проте фактично така вимога залишилась поза увагою сторін вказаних договорів та зобов'язання продовжувало діяти на раніше визначених умовах, оскільки залишення позову без розгляду не є юридичним фактом, з настанням якого можуть виникати, змінюватися або припинятися правовідносини, а право вимагати дострокове повернення кредиту й пов'язаних із ним платежів банком не було реалізовано та позов не був розглянутий по суті заявлених вимог. Повторно банк звернувся з вимогою про дострокове припинення заборгованості лише у 2014 року, пред'явивши вимогу про стягнення іншого розміру суми основного боргу, відсотків та штрафних санкцій.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 01 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Визнано припиненою поруку за договором поруки від 16 травня 2006 року, від 12 липня 2010 року, від 20 липня 2010 року, укладених між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк».

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 по 1736,28 грн з кожного витрат зі сплати судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що банк зобов'язаний був пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, якою є 22 квітня 2012 року по кредитному договору від 10 квітня 2008 року та кредитному договору від 05 травня 2008 року та 21 квітня 2012 року по кредитному договору від 16 травня 2006 року.

8 травня 2012 року ПАТ «УкрССибанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за вказаними кредитними договорами, який ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 вересня 2012 року залишено без розгляду.

Суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про звернення банку з позовом до поручителя у межах шестимісячного строку (банк звернувся до суду 08 травня 2012 року) з посиланням на частину другу статті 207 ЦПК України, оскільки залишення позовної заяви без розгляду не свідчить про пред'явлення позову до поручителя.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що порука ОСОБА_4 за договорами поруки від 16 травня 2006 року, 12 липня 2010 року та 20 липня 2010 року, припинилася, а тому позов про припинення поруки підлягає задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитними договорами передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком платежів), а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, у зв'язку з чим, апеляційний суд мав з'ясувати чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців по кожному місячному платежу та по яких платежах порука припинилась, а по яких ще діє.

Суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про припинення поруки у повному обсязі та неправильно застосував до спірних відносин частину четверту статті 559 ЦК України як підставу для визнання поруки такою, що припинена у повному обсязі.

Суд обмежився лише встановленням дати зміни терміну виконання зобов'язання по сплаті основного боргу, та не надав оцінку існуванню інших щомісячних платежів, що призвело до безпідставного висновку про припинення поруки в повному обсязі.

Як наслідок, суд апеляційної інстанції безпідставно визнав поруку, яка виникла на підставі трьох самостійних договорів поруки припиненою (в повному обсязі) на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «УкрСиббанк» на рішення суду апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано Верховному Суду.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_8 укладені кредитні договори:

- від 16 травня 2006 року, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 78000 доларів США з метою придбання чотирикімнатної квартири по АДРЕСА_1, терміном з 16 травня 2006 року по 16 травня 2027 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,8 % річних з можливістю перегляду вказаної відсоткової ставки на умовах передбачених договором;

- від 10 квітня 2008 року, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 100 000 доларів США строком до 09 квітня 2029 року з метою придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2, з відсотковою ставкою 12,50 % річних та можливістю перегляду зазначеної відсоткової ставки;

- від 05 травня 2008 року, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 45 000 доларів США з відсотковою ставкою у розмірі 14 % річних з правом перегляду відсоткової ставки кожного місяця, на строк до 04 травня 2018 року.

В забезпечення належного виконання зобов'язань ОСОБА_8 за вказаними вище кредитними договорами між банком та ОСОБА_4 укладено договори поруки від 16 травня 2006 року, від 12 липня 2010 року та від 20 липня 2010 року, відповідно.

Умовами кредитних договорів від 16 травня 2006 року, від 10 квітня 2008 року та від 05 травня 2008 року передбачено право банку на дострокове стягнення заборгованості у разі порушення позичальником термінів повернення кредиту та сплати відсотків за його користування.

Договорами поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами договорів встановлено, що вони діють до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитними договорами.

Умови договору поруки, укладеного між сторонами, про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Частиною четвертою статті 559 ЦК Українипередбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Аналіз положень частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

З наведеного вбачається, що порука це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Установлено, що 16 березня 2012 року банком на адресу позивача, як поручителя, направлено вимоги за кожним із вище вказаних договорів, відповідно до яких у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань ОСОБА_8 та наявністю заборгованості, яка складалась з основного боргу, простроченого основного боргу, прострочених процентів за користування кредитом по кожному із кредитних договорів, банк вимагав протягом 2-х днів за кредитним договором від 16 травня 2006 року, протягом 10 робочих днів за кредитним договором від 10 квітня 2008 року та протягом 10 робочих днів за кредитним договором від 05 травня 2008 року з дати отримання вимоги погасити суму заборгованості за кредитом. У вимогах вказувалось, що у випадку непогашення заборгованості в строк, зазначений у вимозі, така заборгованість буде стягнута достроково в повному обсязі в примусовому порядку.

Вимога банку про дострокове виконання зобов'язань за кредитними договорами отримана боржником ОСОБА_8 22 березня 2012 року.

Пунктом 6.2 кредитного договору від 10 квітня 2008 року та кредитного договору від 05 травня 2008 року передбачено, що терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит обов'язковими до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту за умови, що банк направив за адресою позичальника повідомлення (вимогу) про порушення зобов'язань позичальника за договором про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, а позичальник не усунув зазначених банком порушень своїх зобов'язань за договором протягом 31 календарного дня з дати одержання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку.

Пунктом 11.1 кредитного договору від 16 травня 2006 року передбачено, що терміни дострокового повернення кредиту та внесення плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит обов'язковими до повернення з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку. В цьому випадку позичальник зобов'язується достроково повернути отриманий кредит та внести плату за кредит у встановлений заново термін в повному обсязі.

З урахуванням наведеного, строком для дострокового повернення кредиту за договорами від 10 квітня 2008 року та від 05 травня 2008 року є 22 квітня 2012 року, а по кредитному договору від 16 травня 2006 року - 21 квітня 2012 року.

Пред'явивши вимогу до позичальника про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, ПАТ «УкрССибанк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК Українизмінило строк виконання основного зобов'язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя.

08 травня 2012 року ПАТ «УкрССибанк» зверталося до суду з позовом про стягнення заборгованості за вищенаведеними кредитними договорами, в тому числі і до ОСОБА_4, як до поручителя.

Разом з тим, ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 вересня 2012 року, яка набрала законної сили, вказаний позов залишено без розгляду.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

За таких обставин, подання банком 08 травня 2012 року позову про стягнення заборгованості за кредитними договорами та залишення цього позову без розгляду не впливає на перебіг шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України, не перериває цей строк та не свідчить про дію поруки після спливу шести місяців зміненої дати строку виконання основного зобов'язання.

В даному випадку кредитор, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, в тому числі з поручителя, в межах шестимісячного строку, своє право на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя не реалізував, оскільки поданий ним позов залишено без розгляду і зазначений строк пред'явлення вимоги, в тому числі для подання нового позову, не поновлюється і не переривається.

Встановивши наведені вище обставини та правильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про припинення поруки ОСОБА_4, оскільки банк не пред'явив вимогу до поручителя у межах встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку, що мала обчислюватися з 22 квітня 2012 року (по кредитним договорам від 10 квітня 2008 року та від 05 травня 2008 року) та з 21 квітня 2012 року (по кредитному договору від 16 травня 2006 року).

За наявності спору про чинність поруки, апеляційний суд обґрунтовано розглянув і вирішив спір за позовом поручителя та визнав, надану ним поруку припиненою.

Аргументи касаційної скарги позивача щодо дії поруки до повного погашення зобов'язання за кредитним договором, а також її дію щодо щомісячних платежів, строк сплати яких не настав або строк сплати яких не перевищує шести місяців, спростовуються встановленими обставинами щодо зміни строку виконання основного зобов'язання та змістом наведених вище норм матеріального закону, які апеляційним судом застосовано правильно.

Пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України банк змінив строк виконання основного зобов'язання, у зв'язку з чим цей строк вважається таким, що настав і саме з цього строку банк міг пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців для дострокового повернення кредиту.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська