Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 761/12422/15-ц

провадження № 61-6390 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І.М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-Товариство співвласників багатоквартирного будинку «Комфорт»,
представник відповідача-Гармаш Катерина Григорівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Маліновської В. М. від 29 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва в складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М. від 08 листопада 2016 року.

Встановив:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Товариства співвласників багатоквартирного будинку «Комфорт» (ТСББ «Комфорт») про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги ОСОБА_6 мотивувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Балансоутримувачем та управителем цього будинку з 2001 року є ТСББ «Комфорт». Відповідач без згоди позивача як співвласника будинку укладає договори оренди допоміжних приміщень будинку з фізичними та юридичними особами. За період з 2003 року до 2014 року ТСББ «Комфорт» отримало прибуток від такої діяльності в загальному розмірі 2 778 454 грн.

ОСОБА_6 у позові вказала, що загальна площа будинку АДРЕСА_1 становить 25 508,44 кв. м., а його вартість - 44 069 598,11 грн, тому, враховуючи суму грошових коштів, вкладених позивачем у спорудження будинку (348 578,40 грн), розмір її частки у праві спільної часткової власності на цей будинок становить 0,79 %.

Домовленості між позивачем, відповідачем та іншими співвласниками будинку щодо порядку володіння, користування, розпорядження спільним майном не існує, а тому ОСОБА_6 вважає, що на підставі статей 358, 359 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вона має право на отримання доходів ТСББ «Комфорт» від передачі в оренду іншим особам спільного майна усіх співвласників будинку за 2003-2014 роки пропорційно до її частки у цьому майні, а саме в розмірі 21 949,79 грн. Таке право позивача не визнається відповідачем, а тому ОСОБА_6 звернулася до суду з цим позовом.

На підставі наведеного ОСОБА_6 просила суд стягнути з ТСББ «Комфорт» на її користь 21 949,79 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року в позові відмовлено.

Рішення районного суду мотивоване тим, що підстави позову про участь позивача в інвестуванні будівництва квартир та нежитлових приміщень які протягом 2003-2014 років здавалися відповідачем в оренду фізичним та юридичним особам, та як наслідок, наявність у позивача права на отримання частки прибутку від здачі в оренду відповідних об'єктів нерухомості, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Ухвалою Апеляційного суду Міста Києва від 08 листопада 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що отримані відповідачем кошти від оренди спільного майна використовувались на утримання такого майна в інтересах усіх співвласників багатоквартирного будинку, в тому числі і позивача. Та обставина, що позивач не є членом об'єднання не свідчить про те, що ОСОБА_6 має право на стягнення коштів, які були витрачені уповноваженою особою на утримання спільного майна в порядку, передбаченому законом.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду дійшла висновків, що суд першої інстанції вірно застосував статті 357, 358, 359 ЦК України та обґрунтовано відмовив у позові, оскільки не встановив дохід, який може бути розподілений між всіма співвласниками багатоквартирного будинку.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції статей 328, 335, 509, 526, 530 ЦК України колегія суддів апеляційного суду не взяла до уваги з посиланням на те, що ці норми матеріального права на спірні правовідносини не поширюються.

Аргументи апеляційної скарги з приводу незастосування судом першої інстанції статті 7 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» в редакції, що діяла до 01 липня 2015 року, пунктів 3.1, 3.2 розділу 3 типового статуту об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, та статуту відповідача, відповідно до яких має бути визначено перелік неподільного майна, яке перебуває в спільній сумісній власності та перелік загального майна, яке перебуває у спільній частковій власності, апеляційний суд відхилив з огляду на те, що суд першої інстанції обґрунтував рішення щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині доходів за використання неподільного, так і в частині доходів за використання загального майна.

У касаційній скарзі, поданій в листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суди попередніх інстанції дійшли помилкових висновків щодо характеру правовідносин між сторонами у справі, оскільки неналежним чином не оцінили зібрані у справі докази, а також суди безпідставно не застосували, або неправильно застосували при вирішенні спору статті 328, 335, 356, 357, 358, 359, 382, 509, 526, 530 ЦК України, статтю 7 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» в поєднанні з пунктами 3.1, 3.2 розділу 3 типового статуту об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, затвердженого Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 27 серпня 2003 року № 141 (в реакції, що діяла до 06 листопада 2015 року) та пунктами 3.1, 3.2 розділу 3 статуту відповідача у справі. Як наслідок, ОСОБА_6 вважає, що оскаржувані нею в касаційному порядку судові рішення не відповідають вимогам матеріального і процесуального закону.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам право на подання заперечення на касаційну скаргу.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому в січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТСББ «Комфорт» просить відхилити касаційну скаргу і залишити без змін ухвалені у справі судові рішення.

Заперечення на касаційну скаргу ТСББ «Комфорт» мотивує тим, що суди попередніх інстанцій вирішили спір з дотриманням вимог матеріального та процесуального законодавства, що доводи касаційної скарги ОСОБА_6 ґрунтуються на припущеннях та довільному трактуванні позивачем норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Враховуючи підстави і вимоги позову ОСОБА_6, між сторонами у справі виник спір щодо прибутку, який отримує відповідач внаслідок передачі в оренду нерухомого майна управителем якого він є. При цьому, позивач вважає себе співвласником переданого відповідачем в оренду нерухомого майна, з тих підстав, що ОСОБА_6 частково проінвестувала будівництво будинку АДРЕСА_1 у цьому будинку, а також вважає, що має право на пропорційну частку одержаного ТСББ «Комфорт» прибутку в 2003-2014 роках від переданого в оренду спільного майна усіх співвласників будинку.

Частина 2 статті 382 ЦК України (редакція чинна до 2015 року) передбачає, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Статтею 385 ЦК України передбачено, що власники квартир для забезпечення експлуатації багатоквартирного житлового будинку, користування квартирами та спільним майном житлового будинку можуть створювати об'єднання власників квартир (житла). Об'єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об'єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов'язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Статтею 19 цього Закону передбачено, що спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно (неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку) перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку. Загальне майно (частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об'єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо) перебуває у спільній частковій власності співвласників багатоквартирного будинку. Власники приміщень володіють, користуються і у встановлених цим законом та цивільним законодавством межах розпоряджаються спільним майном.

Об'єкти права спільної власності на майно можуть бути передані в користування фізичній або юридичній особі або групі осіб у разі, якщо це не пов'язано з порушенням прав і інтересів інших співвласників неподільного та загального майна, які охороняються законом.

Статутом ТСББ «Комфорт» (а. с. 54-63, том 1), письмовими поясненнями відповідача на позов (а. с. 64-67, том. 1), встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи підтверджено, що ТСББ «Комфорт» є управителем будинку АДРЕСА_1, не є прибутковою організацією, однак має право на господарську діяльність для забезпечення власних потреб, і майно ТСББ «Комфорт» складається з неподільного та загального майна (перелік майна вказано в розділі 3 статуту відповідача). При цьому, об'єднанням приймається рішення щодо управління загальним майном будинку на загальних зборах і усі співвласники будинку беруть участь в його утриманні (пункт 3.3.2 статуту відповідача).

Встановлено судами, що відповідач здійснював господарську діяльність протягом 2003-2014 років шляхом передачі в оренду третім особам нежитлових, допоміжних та житлових приміщень і товариство отримувало від такої діяльності прибуток, який використовувало для утримання спільного майна в інтересах усіх співвласників будинку. Такі дії відповідач здійснював у межах своїх повноважень та з дотриманням вимог чинного законодавства.

Позивач вважає, що має право на доходи від використання відповідачем майна, що є у спільній частковій власності, відповідно до її частки у праві спільної часткової власності (стаття 359 ЦК України).

Як зазначено вище, неподільне майно перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку, а тому вимоги позову про стягнення на користь позивача з відповідача доходів від використання відповідачем неподільного майна усіх співвласників на підставі статті 359 ЦК України задоволенню не підлягають, оскільки ця норма права на спірні правовідносини у відповідній частині вимог позову не поширюється.

Таких самих обґрунтованих висновків дійшли суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору.

Спір стосовно стягнення на користь позивача з відповідача доходів від використання відповідачем загального майна усіх співвласників будинку також задоволенню не підлягає у зв'язку з таким.

Відповідно до вимог статті 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суди встановили, що домовленості про розподіл доходів від використання майна, що є у спільній частковій власності, між позивачем, відповідачем, включаючи інших співвласників будинку АДРЕСА_1, не досягнуто, тому очевидно, що відповідні доходи надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності.

Враховуючи, що відповідач не є прибутковою організацією, а створений з метою (в тому числі) належного утримання цілісного майнового комплексу, то доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності ТСББ «Комфорт» спрямовувало на утримання майнового комплексу, що відповідає також і інтересам ОСОБА_6 як власника нерухомого майна (квартири НОМЕР_1), яка несе тягар по утриманню, збереженню тощо спільного майна відповідно до її частки у праві спільної часткової власності (стаття 360 ЦК України).

Ці обставини також встановлені судами попередніх інстанцій, які дійшли обґрунтованих висновків про недоведеність позивачем факту порушення її прав відповідачем у справі в контексті підстав і вимог цього позову. Як наслідок, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог повністю через їх безпідставність.

Слід зазначити, що доводи касаційної скарги були предметом перевірки апеляційного суду, який вичерпні та достатньо мотивовані висновки про їх безпідставність вказав у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду.

Посилання ОСОБА_6 на неправильне застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин статті 7 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» є безпідставними, оскільки цією нормою права врегульовано питання щодо змісту і правил складання статуту об'єднання, однак питання щодо чинності і законності статуту відповідача у справі не є предметом цього позову.

Інші доводи і посилання касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки касаційним судом зібраних у справі доказів та встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, однак відповідно до статті 400 ЦПК України Верховний Суд не наділений такими процесуальними повноваженнями.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оспорювані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська