Номер провадження: 22-ц/785/3830/18
Номер справи місцевого суду: 520/4970/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

ОСОБА_2,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5,

представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики,

встановив:

29.04.2016 року позивач ОСОБА_6 звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_3, вимоги якого в подальшому було збільшено, та просив суд стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на його користь грошові кошти за договором позики від 22.02.2013 року у розмірі 15 000 євро та 40 000 доларів США, проценти за користування його коштами у розмірі 7 923, 79 євро та 21 085,46 доларів США, 3 % річних в сумі 1 462,50 євро та 3 900 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення; стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на його користь грошові кошти за договором позики від 04.10.2012 року у розмірі 68 000 доларів США, 3 % річних в сумі 5 780 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення, а також пеню в розмірі 158 709 гривень; стягнути з ОСОБА_3Ю та ОСОБА_4 солідарно на його користь грошові кошти за договором позики від 08.11.2012 року у розмірі 51 000 доларів США, 3 % річних в сумі 4 207, 50 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення, а також пеню в розмірі 119 032 гривень; стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на його користь судові витрати (т.1, а.с.46-50).

Свої вимоги мотивував тим, що між ним та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договори позики, відповідно до умов якого він передав відповідачам у борг грошові кошти.

Позивач стверджував, що він неодноразово звертався до відповідачів з вимогою виконати умови договорів, однак відповідачі від зустрічі ухиляються, борг до теперішнього часу не повернули. Вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Відповідачі у судове засідання не зявились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від них до суду не надійшло.

При викладених обставинах суд дійшов висновку розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідачів.

Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики було задоволено частково (т.1, а.с.81-86).

Було стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 грошові кошти за договором позики від 22.02.2013 року у розмірі 15 000 Євро та 40 000 доларів США, проценти за користування грошовими коштами у розмірі 7 923, 79 євро та 21 085,46 доларів США, 3 % річних в сумі 1 462,50 євро та 3 900 доларів США що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення (100 Євро = 2886,0901 гривень, 100 доларів США = 2580,5527 гривень) у гривневому еквіваленті разом становить - 2 380 413 (два мільйона триста вісімдесят тисяч чотириста тринадцять) гривень 20 копійок.

Було стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 грошові кошти за договором позики від 04.10.2012 року у розмірі 68 000 доларів США та 3 % річних в сумі 5 780 доларів США , що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення ( 100 дол. США = 2580,5527 гривень) у гривневому еквіваленті становить 1 903 524 гривень, а також пеню в розмірі 158 709 гривень, а разом 2 062 233 (два мільйона шістдесят дві тисячі двісті тридцять три) гривень.

Було стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 грошові кошти за договором позики від 08.11.2012 року у розмірі 51 000 доларів США та 3 % річних в сумі 4 207, 50 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення ( 100 дол. США = 2580,5527 гривень) у гривневому еквіваленті становить 1 424 353, 50 гривень, а також пеню в розмірі 119 032 гривень, а разом 1 543 385 (один мільйон пятсот сорок три тисячі триста вісімдесят пять) гривень 50 копійок.

Було стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 890,00 гривень.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.01.2017 року заяви ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були залишені без задоволення (т.1, а.с.170-171).

В апеляційній скарзі від 09.02.2017 року представник ОСОБА_4 ОСОБА_9 ставила питання щодо скасування заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2016 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.1, а.с.175-181).

Аналогічна апеляційна скарга на вищевказане заочне рішення 09.02.2017 року надійшла від представника ОСОБА_3 ОСОБА_9 (т.1, а.с.191-197).

Крім того, в ході апеляційного розгляду справи від представників відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 ОСОБА_9 надійшли клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи на предмет відповідності підписів ОСОБА_4 а також ОСОБА_3 у вказаних договорах позики (т.1, а.с.182-183, 198-199).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2017 року у справі була призначена відповідна судова експертиза (т.2, а.с.64-67).

Разом тим, за клопотанням експерта, судовою колегією неодноразово приймалось рішення про направлення до експертизи додаткових матеріалів, для чого у тому числі поновлювалось провадження у справі для здійснення необхідних процесуальних дій (т.2, а.с.74-75, 111, 119-120, 163-168, 170, 172-173).

Однак, до теперішнього часу судова експертиза так і не була проведена, через відсутність оплати витрат на її проведення. У звязку з цим матеріали справи були повернуті до суду без проведення судової експертизи, розгляд справи поновлений і призначено судове засідання. (т.2, а.с.186).

В судове засідання, призначене на 24.10.2018 року, на 14.00 год. сторони не зявились, будучи належим чином повідомленими про час і місце судового засідання, свої пояснення суду надали в судовому засіданні від 20.04.2017 року (т.2, а.с.58-60). Разом з тим, в судове засідання 24.10.2018 року зявились представники сторін і дали відповідні пояснення суду.

Крім того, до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_5 надійшло письмове клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, проведення якої доручити Одеському науково дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (далі НДЕКЦ МВС України) (т.2, а.с.233-234).

При цьому, заявник клопотання пояснила, що за проведення експертизи в Одеському науково дослідному інституті судових експертиз (далі ОНДІСЕ) її довірителям відповідачам ОСОБА_3 належало сплатити 8500 гривень, в той час, як за проведення експертизи в Одеському НДЕКЦ МВС України їм належить сплатити 1875,20 грн., що підтверджується відповідною довідкою (т.2, а.с.237).

Враховуючи, що її довірителя ОСОБА_4 не мають достатніх грошових коштів на сплату витрат за проведення експертизи в ОНДІСЕ, їх представник ОСОБА_5 просила призначити експертизу і її проведення доручити Одеському НДЕКЦ МВС України.

Представник позивача ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 заперечувала проти призначення експертизи, з посиланням на те, що таким чином ОСОБА_4 бажають затягнути розгляд справи. При цьому ОСОБА_7 пояснила, що в даному випадку спірним є питання про стягнення з відповідачів на користь позивача сум боргових зобовязань на загальну суму більше ніж 180 000 доларів США, а тому витрати за проведення експертизи у сумі 8500 грн. є незначною сумою, яку ОСОБА_4 мали сплатити протягом 1,5 років, однак цього не зробили. Крім того, ОСОБА_7 зазначила, що у разі, якщо справа буде розглянута на користь відповідачів, сплачені ними витрати на проведення експертизи будуть повернуті їм позивачем у справі.

У звязку з викладеними обставинами, колегією суддів було відмовлено адвокату ОСОБА_5 у призначенні судової почеркознавчої експертизи, про що 24.10.2018 року була винесена відповідна ухвала (т.2, а.с.244-247).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі ОСОБА_4 отримали від ОСОБА_6 в борг грошові кошти, а саме:

за договором позики від 22.02.2013 року у розмірі 15 000 євро та 40 000 доларів США, проценти за користування його коштами у розмірі 7 923, 79 євро та 21 085,46 доларів США, 3 % річних в сумі 1 462,50 євро та 3 900 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення, що разом становить 2 380 413,20 грн;

за договором позики від 04.10.2012 року у розмірі 68 000 доларів США, 3 % річних в сумі 5 780 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення, що становить 1 903 524 грн., а також пеню в розмірі 158 709 гривень;

за договором позики від 08.11.2012 року у розмірі 51 000 доларів США, 3 % річних в сумі 4 207, 50 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення, що становить 1 424 353,50 грн., а також пеню в розмірі 119 032 гривень.

З цих підстав, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача вказані суми грошових коштів, а також судовий збір у сумі 6 890 грн.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 жовтня 2012 року між позивачем ОСОБА_6 та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов п. 1.1 якого Позикодавець передає, а Позичальники приймають у власність безвідсоткову зворотну позику у вигляді грошових коштів в сумі 543 524, що відповідно до ст.. 524 ЦК України в грошовому еквіваленті зобовязання за офіційним курсом НБУ на момент підписання цього договору складало 68 000 доларів США, а Позичальники зобовязують повернути Позикодавцю таку ж суму грошей в порядку та терміни, передбачені цим договором (оригінал договору - т.2, а.с.146-149).

Пунктом 1.3 цього договору встановлено, що позика надається Позичальникам терміном на 1 рік і підлягає поверненню Позичальниками в повному обсязі не пізніше 04 жовтня 2013 року.

В пункті 3.3. Договору сторони узгодили, що у випадку зміни офіційного (за даними НБУ) курсу гривні до долару США, Позикодавець має право вимагати повернення позики таким чином, щоб розмір повернутої позики (частини позики) відповідав доларовому еквівалентові, визначеному в п. 1.1 цього Договору, за курсом НБУ на дату повернення позики (частини позики).

У випадку не виконання або неналежного виконання зобовязань за цим договором, винна Сторона несе відповідальність відповідно до діючого законодавства України. У разі порушення Позичальниками строку повернення позики (її частини), вони зобовязуються сплатити суму позики в повному обсязі, а також зобовязані сплатити на вимогу Позикодавця пеню у розмірі 0,08% від простроченої суми за кожний день прострочення (п.4.1 Договору).

Факт передання грошових коштів за вищевказаним договором підтверджується Актом приймання-передачі грошових коштів за договором позики від 04 жовтня 2012 року, де в пункті 2 зазначено, що грошова сума була передана особисто ОСОБА_6 та отримана особисто ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 в місті ОСОБА_9 (оригінал Акту - т.2, а.с.150).

Також, 08 листопада 2012 року між позивачем ОСОБА_6 та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов п. 1.1 якого Позикодавець передає, а Позичальники приймають у власність безвідсоткову зворотну позику у вигляді грошових коштів в сумі 407 643 гривень, що відповідно до ст. 524 ЦК України в грошовому еквіваленті зобовязання за офіційним курсом НБУ на момент підписання цього договору складало 51 000 доларів США, а Позичальники зобовязують повернути Позикодавцю таку ж суму грошей в порядку та терміни, передбачені цим договором (оригінал договору т.2, а.с.151-154).

Пунктом 1.3 цього договору встановлено, що позика надається Позичальникам терміном на 6 місяців і підлягає поверненню Позичальниками в повному обсязі не пізніше 08 квітня 2013 року.

В пункті 3.3. Договору сторони узгодили, що у випадку зміни офіційного (за даними НБУ) курсу гривні до долару США, Позикодавець має право вимагати повернення позики таким чином, щоб розмір повернутої позики (частини позики) відповідав доларовому еквівалентові, визначеному в п. 1.1 цього Договору, за курсом НБУ на дату повернення позики (частини позики).

У випадку не виконання або неналежного виконання зобовязань за цим договором, винна Сторона несе відповідальність відповідно до діючого законодавства України. У разі порушення Позичальниками строку повернення позики (її частини), вони зобовязуються сплатити суму позики в повному обсязі, а також зобовязані сплатити на вимогу Позикодавця пеню у розмірі 0,08% від простроченої суми за кожний день прострочення (п.4.1 Договору).

Факт передання грошових коштів за вищевказаним договором підтверджується Актом приймання-передачі грошових коштів за договором позики від 08 листопада 2012 року, де в пункті 2 зазначено, що грошова сума була передана особисто ОСОБА_6 та отримана особисто ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 в місті ОСОБА_9 (оригінал Акту т.2, а.с.155).

Крім того, 22.02.2013 року між позивачем ОСОБА_6 та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір позики грошей, на підтвердження якої 22 лютого 2013 року була написана розписка, відповідно до якої ОСОБА_3 і ОСОБА_4 отримали грошові кошти у розмірі еквівалентному 15 000 Євро та 40 000 доларів США, які зобовязалися повернути в строк до 04 травня 2013 року (оригінал розписки - т.2, а.с.145).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_6 та його представник посилались на те, що строк дії зазначених договорів позики закінчився, однак, відповідачі до теперішнього часу грошові кошти у повному обсязі не повернули, від контактів ухиляються, місце їх перебування встановити неможливо.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобовязань відповідача позивачем була надана боргова розписка.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивач свої зобовязання за договорами виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачам гроші, а відповідачі зобовязались повернути гроші в строки, передбачені договорами, однак свої зобов`язання не виконали, гроші не повернули.

При цьому, суд правильно прийняв розписку та договори позики в якості належних та допустимих доказів виникнення боргового зобовязання, так як відповідачі даний факт жодним чином не спростували.

Факт неповернення боргу підтверджується тим, що оригінали боргових документів (розписка та договори позики) перебували у позивача, так як, відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. На даний час, на вимогу суду, оригінали вказаних договорів позики і розписки приєднані до матеріалів справи (т.2, а.с.145-155).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно до вимог ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Так, в договорах позики від 04.10.2012 року та 08.11.2012 року сторони домовились, що Позичальники зобовязуються сплатити суму позики в повному обсязі, а також зобовязані сплатити на вимогу Позикодавця пеню у розмірі 0,08% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Таким чином, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 окрім боргових зобовязань зобовязані сплатити позивачу пеню, передбачену п. 4.1 Договорів, розрахунок якої представлений суду позивачем і з яким погоджується колегія суддів, тим більше що вказаний розрахунок відповідачами не спростований.

Крім того, у відповідності до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У звязку з тим, що договір позики від 22.02.2013 року не є безвідсотковим, відповідачі повинні сплатити позивачу також проценти за користування коштами у розмірі 7 923, 79 Євро та 21 085, 46 доларів США.

Крім того, відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про нарахування до вказаних правовідносин 3 % річних та індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобовязання, у відповідності до розрахунку, наданого суду позивачем.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в справі мається достатньо доказів для ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_6 грошових коштів:

за договором позики від 04.10.2012 року у розмірі 68 000 доларів США та 3 % річних в сумі 5 780 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення ( 100 доларів США = 2580,5527 грн.) у гривневому еквіваленті становить 1 903 524 грн, а також пеню в розмірі 158 709 грн., що разом становить 2 062 233 грн.;

за договором позики від 08.11.2012 року у розмірі 51 000 доларів США та 3 % річних в сумі 4 207, 50 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення ( 100 доларів США = 2580,5527 грн.) у гривневому еквіваленті становить 1 424 353, 50 грн., а також пеню в розмірі 119 032 грн., що разом 1 543 385, 50 грн.

за договорами позики від 22.02.2013 року у розмірі 15 000 Євро, та 40 000 доларів США, проценти за користування коштами у розмірі 7 923, 79 євро та 21 085,46 доларів США, 3 % річних в сумі 1 462,50 євро та 3 900 доларів США що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення (100 Євро = 2886,0901 грн., 100 доларів США = 2580,5527 грн.) у гривневому еквіваленті разом становить - 2 380 413, 20 грн.

Щодо розподілення між сторонами судових витрат, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність їх стягнення з відповідачів в рівних частках, у загальній сумі 6890 грн., а не в солідарному порядку, як про те просив позивач.

З огляду на викладене, заперечення відповідачів ОСОБА_4 про те, що вони не отримували в борг від позивача грошові кошти, а тому позовні вимоги є необгрунтованими, є безпідставними і такими, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що для перевірки доводів відповідачів про те, що вони не отримували в борг від позивача ОСОБА_6 грошових коштів, за клопотанням представника заявників апеляційної скарги ОСОБА_4 - ОСОБА_9 у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, про що йдеться вище.

Однак, відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відмовились від проведення вказаної експертизи, посилаючись на відсутність у них 8500 грн., необхідних для оплати експертизи, яка протягом півтора року так і не була проведена.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що у відповідності до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити в його визнанні.

У звязку з цим, зазначені обставини додатково свідчать про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення і задоволення апеляційної скарги.

Що стосується доводів представника заявників апеляційних скарг про те, що ухвалюючи судове рішення, суд невірно встановив дати, коли згідно матеріалів справи позивач передав відповідачам в борг грошові кошти, а саме: замість розписки від 22.02.2013 року, в рішенні вказано 22.03.2013 року, замість дати укладення договору позики 04.10.2012 року в рішенні вказано 04.10.2013 року, замість 08.11.2012 року вказано 11.11.2012 року, то вони є слушними.

Однак, зазначені описки вказані лише в резолютивній частині оскаржуваного судового рішення, які можуть бути виправлені у відповідності до ст. 269 ЦПК України судом першої інстанції. В мотивувальній частині рішення, суд обгрунтовано послався на правильні дати договорів позики.

Стосовно доводів заявників апеляційних скарг про те, то суд не постановив ухвалу про заочний розгляд справи, то вони спростовуються текстом судового рішення, в якому зазначено, що за згодою позивача суд постанов ухвалу про заочний розгляд справи, при цьому письмова ухвала не постановлялась.

Що стосується розгляду справи у відсутність відповідачів, які не були належим чином повідомленими про час і місце судового засідання, то колегія суддів вважає, що поштова кореспонденція, яка була повернута до суду відміткою, що нікого немає дома (т.1, а.с.39-44), свідчить про повідомлення осіб про час і місце судового засідання, як то було передбачено абз. 5 ч. 5 ст.74 ЦПК України, в редакції, яка була чиною на час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Саме цією поштовою кореспонденцією відповідачам направлялись копії заяв про збільшення позовних вимог, чим спростовуються доводи заявників апеляційних скарг про не направлення їм копій позовних заяв, у тому числі зі збільшеними позовними вимогами.

Більше того, колегія суддів зазначає, що і в ході розгляду справи в суді першої інстанції, і в ході апеляційного розгляду справи заявники апеляційних скарг ОСОБА_3Ю і ОСОБА_4 жодного разу не отримували поштову кореспонденцію від суду за адресою їх реєстрації: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.10, 11), незважаючи на те, що вони особисто подали апеляційні скарги.

Зазначені обставини додатково свідчать про небажання відповідачів отримувати поштову кореспонденцію від суду, ні при яких обставинах.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що незважаючи на це, відповідачі скористались своїм правом особисто прийняти участь у судовому засіданні (т.2, а.с.58-60), а також через своїх представників, ОСОБА_9 і ОСОБА_5

На думку колегії суддів нове клопотання представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи від 09.10.2018 року направлено не на отримання висновку вказаної експертизи і встановлення обєктивних обставин справи, а на затягування строків розгляду справи (т.2, а.с.233-234).

Що стосується доводів заявників апеляційних скарг про те, що матеріали справи не містять оригіналів документів, то вони є безпідставними, так як в період апеляційного розгляду справи, оригінали розписки і договорів позики були приєднані до матеріалів справи на вимогу судового експерта (т.2 , а.с.145-155).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з моменту виготовлення повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 05.11.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_10

ОСОБА_2