Провадження № 22-ц/779/34/2018
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:головуючого Матківського Р.Й.

суддів Малєєва А.Ю., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, з апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 жовтня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом до ОСОБА_4 та просила ухвалити рішення про зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні квартирою та вселення у квартиру.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що їй на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1. Окрім неї, співвласниками даної квартири є відповідач ОСОБА_4 - її донька та неповнолітній внук - ОСОБА_6 У вказаній квартирі вона зареєстрована та постійно проживала до 2011 року. Через постійні сварки з чоловіком відповідача, під час яких він її бив, змушена була залишити квартиру у 2011 році. У 2013 році відповідач розлучилась з чоловіком, який виселився до квартири. Тому, довідавшись про це, вирішила вселитись до даної квартири, однак ОСОБА_4 відговорювала її, лякаючи, що чоловік там проживає та буде знову її бити. Це тривало до кінця 2013 року, а згодом відповідач змінила замок від вхідних дверей та з цього часу чинить їй перешкоди у користуванні житлом, не впускає у квартиру, вчиняє сварки. З приводу таких дій неодноразово зверталась до поліції, однак втручання працівників поліції не вплинуло на поведінку відповідача.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 жовтня 2017 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселено її у дану квартиру.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 640 гривень судового збору.

На дане рішення ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апелянт у скарзі зазначає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення.

Суд не врахував, що позивач не проживає у спірній квартирі більше шести років, а значить має інше житло, не сплачувала кошти за комунальні послуги, вела аморальний спосіб життя ( вживала спиртні напої), що негативно впливало на її неповнолітнього сина. Відповідач не зверталася до суду про визнання за нею право на житло. Доводи про те, що її колишній чоловік бив відповідача не відповідає дійсності.

Вислухавши доповідача, позивача та її представника, які вимоги скарги заперечили, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як встановлено судом першої інстанці та вбачається з матеріалів справи, згідно копії свідоцтва про право власності від 22.12.2011 року, виданого Департаментом комунального господарства, транспорту і зв'язку, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам її сім'ї ОСОБА_4 - дочці, ОСОБА_6 - внуку, в рівних долях (а.с.2), що підтверджується також копією технічного паспорту (а.с.4-5), та копією будинкової книги (а.с.8-9).

Згідно копії Висновку № 633 від 26.10.2012 року дільничного інспектора міліції ВДІМ Івано-Франківського МВ УМВС по заяві ОСОБА_2 (а.с.15,16) вбачається, що працівниками поліції було опитано мешканців сусідніх квартир, з усних показів яких в даній сім'ї за зазначеною адресою часто виникають конфлікти. Від письмової дачі пояснень мешканці категорично відмовились, оскільки не бажають втручатись в чужі сімейні проблеми. Опитати відповідача ОСОБА_4 не представилось можливим, оскільки вона від пояснень категорисно відмовилась.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4 дійсно чиняться перешкоди у користуванні матері ОСОБА_2 належною їй квартирою.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч.1.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Тому, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 319 ЦК України та у зв'язку з цим ухвалив законне рішення.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його законності не спростовують, тому відсутні підстави для задоволення поданої апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383,384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а

рішення Івано-Франківського міського суду від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 11 січня 2018 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: А.Ю. Малєєв

В.Д. Фединяк