Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 756/8302/15-ц

провадження № 61-1649св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління»,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої О. Д. від 20 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси і кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що у зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору, у останнього утворилася заборгованість, яка станом на 19 травня 2015 року становить 5 841 279 грн, з яких: сума строкової заборгованості за основним боргом - 159 266,46 дол. США, що в еквіваленті складає 3 522 767,05 грн; сума простроченої заборгованості за основним боргом - 10 997,42 дол. США, що в еквіваленті складає 243 248,63 грн; сума строкової заборгованості за відсотками - 1 437,78 доларів США, що в еквіваленті складає 31 801,82 грн, сума простроченої заборгованості за відсотками - 29 851,34 дол. США, що в еквіваленті складає 660 272,83 грн та пеня - 1 383 188,89 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів солідарно.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 5 841 278,22 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сума заборгованості підтверджена доказами у справі.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з поручителів та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у позові відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині скасування рішення щодо задоволення вимог до поручителя мотивовано тим, що визначений законодавством шестимісячний строк для звернення з позовом до поручителя сплив, оскільки остання проплата за кредитом відбулася 10 травня 2014 року, а до суду позивач звернувся лише 22 червня 2015 року.

14 листопада 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» звернулося до суду із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення місцевого суду - залишити в силі.

17 січня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

04 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

У січні 2018 року вказану справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні позовних вимог банку до поручителів, оскільки не взято до уваги той факт, що направивши відповідачам досудові вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом, банк змінив строк виконання зобов'язання і шестимісячний строк вимоги до поручителя має відраховуватись саме з дати, вказаної у вимозі.

Суд апеляційної інстанції неоднаково застосував норми матеріального права до договорів поруки, укладених відповідно ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не звернув увагу, що згідно з пунктом 5.1 договору поруки, укладеного з ОСОБА_4, передбачено припинення поруки протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором, а не протягом шести місяців.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 серпня 2008 року між Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 укладений договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 98-08-Ил/03, відповідно до умов якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 246400 доларів США з оплатою 16% річних строком до 25 серпня 2013 року. Для обліку виданих у рахунок відновлювальної кредитної лінії кредитних ресурсів банк відкриває позичальнику позичковий рахунок, відповідно до якого надає позичальнику кредит у розмірі 10400 доларів США строком до 23 червня 2026 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10% річних.

Того ж дня між банком та ОСОБА_5 укладений договір поруки, відповідно до пункту 1.1 якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що виникають з цього кредитного договору.

Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором, 31 липня 2009 року банком укладений ще один договір поруки з ОСОБА_4, за умовами якого остання також поручилася перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що виникають з кредитного договору.

Суди виходили з того, що відповідно до пункту 2.2 договорів поруки, які за своїм змістом є ідентичними, позичальник та поручитель відповідають як солідарні боржники.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20 травня 2015 року позивачем на адресу відповідачів були направлені досудові вимоги про виконання зобов'язань за кредитним договором, якими позивач змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором, вказавши, що заборгованість має бути погашена протягом тридцяти днів.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно із статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, чи встановлено договором строк її дії, сплив цього строку - припиняє суб'єктивне право кредитора.

Вирішуючи спір суди не взяли до уваги таке.

Пунктом 5.1 договору поруки, укладеного з поручителем ОСОБА_5 визначено, що порука припиняється із припиненням зобов'язань, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не пред'явив вимоги до поручителя (а.с. 29).

Пунктом 5.1 договор поруки, укладеного з поручителем ОСОБА_4 визначено, що порука припиняється із припиненням зобов'язань, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не пред'явив вимоги до поручителя (а.с. 33).

З умов кредитного договору вбачається, що боржник, а відтак і поручителі, взяли на себе зобов'язання повертати суму кредиту частинами щомісяця, шляхом внесення платежів до 01 по 10 число кожного місяця (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів (а.с. 7).

Тобто, крім установлення строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Отже, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа.

Згідно з пунктів 2.1. спірних договорів поруки поручителі та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники.

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, а за договорами поруки поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, тому з часу несплати кожного з платежів починається обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання, відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України випливає, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі №14-224цс18.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості боржник здійснив 09 квітня 2014 року, тому з моменту настання наступного чергового платежу, а саме з 10 травня 2014 року у відповідача виникла заборгованість.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про припинення поруки ОСОБА_4, залишив поза увагою положення пункту 5.1 договору поруки, укладеного між банком та нею як поручителем, в якому у порівнянні з договором, який укладено з ОСОБА_5, визначено інший строк припинення поруки (а.с. 33).

З огляду на зазначене, висновок суду про припинення поруки ОСОБА_4 є таким, що суперечить як положенням договору, так і положенням закону.

Встановлюючи наявність підстав відповідальності поручителя ОСОБА_5, суди не надали оцінки усім установленим обставинам, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань щомісяця, рівними частинами (шляхом здійснення щомісячних платежів згідно з графіком), а за договорами поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, та не з'ясували, за якими платежами порука припинилась, з урахуванням умов пункт 5.1 договору поруки, укладеного з поручителем ОСОБА_5, відповідно до якого порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не пред'явив вимоги до поручителя (а. с. 29), а за якими ще діє, чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним місячним платежем.

Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо кредитним договором не визначено інших умов виконання основного зобов'язання, то в разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів потрібно обчислювати з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання в повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Положеннями кредитного договору (пункт 3.4) передбачено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань за договором, у разі, зокрема й затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування (а. с. 7).

Згідно із пунктом 3.4 цього кредитного договору, у випадку вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів та сплату процентів позичальник зобов'язаний зробити повне погашення заборгованості за цим договором, тобто повернути отримані кредитні ресурси та сплатити усі проценти протягом десяти банківських днів з моменту отримання вимоги банку. Банк може повідомляти позичальника по телеграфу, шляхом відправлення рекомендованих листів з повідомленням або шляхом доставки нарочним позичальнику за вказаною адресою.

Застосовуючи вимоги статті 599 ЦК України, днем настання основного зобов'язання у спірних правовідносинах є наступний день після спливу 10 банківського дня з дати отримання позичальником вимоги про дострокове виконання боргових зобов'язань. Наступні дії боржника не змінюють та не впливають на день настання строку виконання основного зобов'язання.

Однак суд апеляційної інстанції не звернув уваги на зазначені обставини та не надав оцінки умовам кредитного договору, якими передбачено виконання грошових зобов'язань щомісяця, рівними частинами (шляхом здійснення щомісячних платежів згідно з графіком), договорам поруки, за якими ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, та не з'ясував за якими платежами порука припинилась з урахуванням умов пункту 5.1 договору поруки, укладеного з ОСОБА_5, а за якими платежами порука діє, чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним місячним платежем, чи припинилася порука з ОСОБА_4

Апеляційний суд, переглядаючи справу, має з'ясувати дійсні фактичні обставини з урахуванням доводів сторін у справі та умов договорів поруки, укладених з ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, то Верховний Суд не має підстав ухвалити власне рішення в частині вирішення вимог до поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи обґрунтованість доводів касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог до поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 необхідно скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 відповідає вимогам закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 413, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року в частині позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик