Справа № 405/2972/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2018 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

при секретарі : Фришко А.Ю.

з участю адвоката : ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, вселення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Позов обґрунтовує тим, що з 19.01.1991 року по 31.08.2010 року перебував у шлюбі з відповідачем. В період шлюбу разом із відповідачем придбали 28.01.1997 року 3/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: м. Кропивницький (м. Кіровоград), провулок Крутий, 35 та 26.03.1997 року придбали ще 2/5 житлового будинку за вищезазначеною адресою. Також, позивач зазначив, що вищезазначений будинок з надвірними будівлями був придбаний у період шлюбу за спільні кошти, частки є рівними та відповідно до звіту про незалежну експертну оцінку вартості майна загальна вартість зазначеного будинку становить 607 691,00 грн., а тому просить визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: м. Кропивницький (м. Кіровоград), провулок Крутий, 35. Позивач 07.12.2017 року подав заяву про збільшення позовних вимог, крім поділу спільного майна подружжя, просив вселити його у будинок, який підлягає поділу, у звязку з чиненням перешкод у користуванні зазначеним майном.

Відповідач позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні, направила до суду відзив, в якому вказала, що є власником житлового будинку за адресою: м. Кропивницький (м. Кіровоград), провулок Крутий, 35. З позивачем розлучились 31.08.2010 року, після розлучення позивач фактично у зазначеному будинку не проживає з 2016 року і по теперішній час. Також, відповідач зазначила, що позивач звернувся з позовом про поділ майна спільного подружжя 06.06.2017 року, Ленінським районним судом м. Кіровограда від 31.08.2010 року шлюб розірвано, на час розлучення спору про поділ майна немає, тому вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні викладеним у позові.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, повідомлена про час та місце розгляду справи, представником відповідача надано заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги не визнає, просить відмовити у позові застосувавши строки позовної давності.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що позивач та відповідач з 19.01.1991 року по 31.08.2010 року перебували у шлюбі, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.08.2010 року (а.с. 19). В період шлюбу відповідачем укладено договір купівлі-продажу від 28.01.1997 року про придбання 3/5 житлового будинку за адресою: м. Кіровоград, провулок Крутий, 35 (а.с. 5) та договір купівлі-продажу від 26.03.1997 року про придбання 2/5 житлового будинку за адресою: м. Кіровоград, провулок Крутий, 35 (а.с. 6).

Оскільки позивач та відповідач перебували у шлюбі із 19.01.1991 року по 31.08.2010 рік, спірний будинок з господарськими будівлями і спорудами був придбаний у 1997 році, то до спірних правовідносин слід застосовувати положення КпШС УРСР та Сімейного кодексу України.

Згідно зі ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У відповідності до ст. 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Вищенаведені положення КпШС УРСР кореспондуються з нормами СК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року і діє на момент виникнення спору між сторонами.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а відповідно до ст. 61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь - які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

25.10.2017 року відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог про поділ майна подружжя, так як, на думку ОСОБА_3, позивач пропустив трирічний строк звернення до суду з зазначеними вимогами, оскільки про порушення свого права йому стало відомо 31.08.2010 року, тобто з моменту розірвання шлюбу

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що загальний строк позовної давності встановлюється у три роки, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз вищенаведених норм, свідчить, що строки позовної давності застосовуються судом за заявою відповідача, і їх сплив є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 4 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 72 СК України визначено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як вбачається з матеріалів справи, майно, про поділ якого йдеться в позові сторонами придбано під час перебування у шлюбі, шлюб між ними розірвано за рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.08.2010 року, з приводу поділу майна спору не було. Про порушення свого права позивачу стало відомо в 2017 році при позбавлені права користування зазначеним житловим будинком, що підтверджується рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 17.05.2017 року (а.с. 52), а з відповідним позовом ОСОБА_2 звернувся 08.06.2017 року, тобто в межах строку позовної давності, встановленого ст.ст. 256, 257 ЦК України, ст. 72 СК України.

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» звернуто увагу судів на те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Враховуючи, що в судовому засіданні було встановлено, що будинок придбано в інтересах сімї, під час спільного проживання сторін, для потреб сімї, а доказів, того, що кошти були витрачені на її придбання є особистою приватною власністю відповідача суду надано не було, суд приходить до висновку, що спірний будинок є обєктом спільної сумісної власності та вважає за необхідне визначити частку позивача у ній в розмірі 1/2.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до вимог ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач чинить перешкоди для вселення позивача у житловий будинок за адресою: м. Кропивницький, провулок Крутий, 35.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, суд вважає, що позивач, на даний час позбавлений права користування житловим будинком за адресою: м. Кропивницький, провулок Крутий, 35, а тому позовні вимоги про вселення підлягають задоволенню.

Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 6 100,00 грн.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною 2 ст.15 ЦПК України встановлено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст.26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

У пункті 4 ч. 1ст. 1 цього ж Закону визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід'ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб'єктами права; вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п'ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується.

Статтею 19 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Судом встановлено, що адвокат ОСОБА_1 здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 000048, виданого Радою адвокатів Кіровоградської області від 26.02.2016 року. Відомості внесено до Єдиного реєстру адвокатів України, в якому відсутні які-небудь відмітки про зупинення або заборону на зайняття адвокатською діяльністю за весь час в тому числі в період надання правової допомоги позивачу. Доступ до реєстру є загальнодоступним в мережі Інтернет.

Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатським обєднанням «ОСОБА_1 і ОСОБА_1» та позивачем укладено договір про надання правової допомоги від 12.03.2017 року (а.с.26).

Розрахунком до договору про надання правової допомоги від 12.03.2017 року передбачено обсяг виконаних робіт: надання юридичної консультації, опрацювання матеріалів, складення позовної заяви та заяви про вселення, складення апеляційної скарги на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06.02.2018 року та представництво адвокатом інтересів позивача в судових засіданнях. Надана правова допомога виконана в повному обсязі, сторони претензій один до одного не мають, що підтверджується актом приймання-передачі до договору про надання правової допомоги від 12.03.2017 року.

Згідно з наданим до суду оригіналом квитанції на виконання договору про надання правової допомоги від 12.03.2017 року позивач сплатив суму 6 100,00 грн.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у відповідності до зазначених вище вимог процесуального закону до початку розгляду справи надав відповідну заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

За таких підстав у зв'язку із задоволенням позову та поданням заяви про відшкодування витрат на правову допомогу, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування судового збору 3 678,45 грн. та документально підтверджені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 100 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, вселення задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на ? частину житлового будинку з відповідними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Кропивницький провулок Крутий, 35.

Вселити ОСОБА_2 в будинок, що знаходиться за адресою: м. Кропивницький провулок Крутий, 35.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 9 778,45 грн.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, прож. ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2), ІНФОРМАЦІЯ_3, прож. ІНФОРМАЦІЯ_4.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда І. М. Шевченко