Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 357/1134/17-ц

провадження № 61-32671св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради на рішення апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Мережко М. В., Фінагєєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області (далі - Служба у справах дітей) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, у якому просила позбавити відповідачів батьківських прав, стягнути аліменти, передати дітей органу опіки та піклування для подальшого їх влаштування.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_4 є матір'ю ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які не приділяють належної уваги вихованню, здоров'ю та розвитку дітей.

З 26 лютого 2016 року до початку липня 2016 року діти перебували у комунальному закладі КОР «Спеціалізований обласний будинок дитини м. Біла Церква» на підставі заяви їх матері, яка знаходилася на стаціонарному лікуванні в психоневрологічному диспансері.

Малолітня ОСОБА_6 з 17 червня 2015 року по 14 січня 2016 року також перебувала в центрі соціально-психологічної реабілітації для дітей «Злагода».

ОСОБА_4 має третю групу інвалідності з дитинства з діагнозом: легка розумова відсталість, знаходиться на обліку у психіатра.

Після повернення дітей ОСОБА_4, Службі у справах дітей стало відомо, що остання не піклується про їх фізичний та духовний розвиток; не надає необхідного харчування та медичного догляду; втретє вагітна. У зв'язку з тим, що перебування дітей з матір'ю становило загрозу їх життю та здоров'ю, 4 листопада 2016 року вони були влаштовані у сім'ю патронатних вихователів, де перебувають дотепер.

Відповідач ОСОБА_5, який є батьком малолітньої ОСОБА_6, вихованням дитини також не займався і не цікавився її долею, матеріальної допомоги не надавав та свідомо ігнорував свої батьківські обов'язки. Служба у справах дітей просила позов задовольнити.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2017 року позов задоволено.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо їх малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_4 щодо її малолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини з усіх видів її заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 1 лютого 2017 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 1 лютого 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Передано малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, органу опіки та піклування для подальшого їх влаштування. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що наявні підстави для позбавлення відповідачів батьківських прав.Подальше перебування дітей у родині є небезпечним для їх життя, здоров'я та виховання.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2017 року в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо її малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та стягнення аліментів з ОСОБА_4 на утримання дітей скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову в цій частині. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таке позбавлення допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.Обставин, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо дітей, або даних про те, що до ОСОБА_4 раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання диітей, встановлено не було.

У серпні 2017 року Служба у справах дітей подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції не забезпечує найкращих інтересів дітей. Судом не взято до уваги те, що ОСОБА_4 не цікавиться своїми дітьми, не займається їх вихованням, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, між нею та дітьми відсутній емоційний зв'язок. Відповідачем не створені належні умови для проживання дітей із нею.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 01 червня 2018 року справу № 357/1134/17-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 також є матір'ю малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З 26 лютого 2016 року до початку липня 2016 року діти перебували у комунальному закладі КОР «Спеціалізований обласний будинок дитини м. Біла Церква» на підставі заяви їх матері, яка з 26 лютого 2016 року по 11 березня 2016 року також перебувалана стаціонарному лікуванні в психоневродиспансері. Крім того, малолітня ОСОБА_6 з 17 червня 2015 року по 14 січня 2016 року перебувала в центрі соціально-психологічної реабілітації для дітей «Злагода».

4 листопада 2016 року за заявою ОСОБА_4 дітей влаштовано у сім'ю патронатних вихователів.

ОСОБА_4 проживає на АДРЕСА_1 разом зі своїм батьком ОСОБА_8 та виховує малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4. Отримує державну соціальну допомогу в розмірі 1 900 грн та пенсію 1 200 грн, має третю групу інвалідності довічно (інвалід з дитинства), з діагнозом легка розумова відсталість, з 2015 року знаходиться на обліку у психіатра, під наглядом лікаря-нарколога не перебуває, їй протипоказана робота зі значним психонервовим та фізичним навантаженням, однак може працювати з неповним робочим днем.

25 січня 2017 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради Київської області розглянуто питання про можливість повернення дітей матері та прийнято рішення про доцільність продовження терміну перебування дітей у сім'ї патронатних вихователів, а також про доцільність клопотання перед судом про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав у зв'язку з тим, що повернення дітей матері становитиме загрозу їх життю та здоров'ю.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Білоцерківського міської ради Киїської області від 31 січня 2017 року № 353/1-7 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_10 щодо її малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 й відповідність вжиття таких заходівінтересам дітей, остання не здатна належним чином виконувати свої батьківські обов'язки по вихованню дітей, а тому орган опіки та піклування міської ради вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Встановивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_4 своїми батьківськими обов'язками і те що, мати дітей бажає спілкуватися з ними, заперечує проти позбавлення її батьківських прав, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про недоведеність позивачем вимог про застосування до відповідача крайнього заходу впливу, що є способом захисту прав та інтересів дітей, яким є позбавлення батьківських прав.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу Служби у справах дітей залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат