Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 161/4156/15-ц

провадження № 61-8778 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги:

- ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2017 року у складі судді

Кихтюка Р. М. та постанову Апеляційного суду Волинської області від

17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Русинчука М. М., Здрилюк О. І.,

Карпук А. К.;

- ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Русинчука М. М., Здрилюк О. І., Карпук А. К.,

- Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на постанову Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Русинчука М. М., Здрилюк О. І., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначало, що 30 березня

2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 175 000,00 дол. США на строк до

30 березня 2018 року.

22 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ 0, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 50 000,00 дол. США на строк до 22 жовтня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та

ОСОБА_2 укладено договори поруки № 0/1 від 30 березня 2007 року та №0/1 від 22 жовтня 2007 року.

Унаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитними договорами виникла заборгованість, яка станом на 11 березня 2015 року становила:

- за кредитним договором № 0 від 30 березня 2007 року -

129 252,60 дол. США (кредитна заборгованість - 115 114,06 дол. США, заборгованість по процентам - 14 138,54 дол. США) та 54 015,07 грн пені (пеня за прострочення сплати кредиту - 19 481,47 грн, пеня за прострочення сплати процентів - 34 533,60 грн);

-

- за кредитним договором № 0 від 22 жовтня 2007 року -

22 021,90 дол. США, з яких кредитна заборгованість - 19 210,64 дол. США, заборгованість по процентам - 2 811,26 дол. США, та 22 302,09 грн пені (пеня за прострочення сплати кредиту - 15 709,72 грн, пеня за прострочення сплати процентів - 6 592,37 грн).

Посилаючись на наведене, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначені суми заборгованості за кредитним договором № 0 від 30 березня 2007 року та за кредитним договором №0 від 22 жовтня 2007 року.

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання кредитних договорів недійсними.

Зустрічні позовні вимоги обгрунтовувала тим, що укладені між нею та АКІБ «УкрСиббанк» кредитні договори № 0 від 30 березня 2007 року та № 0 від 22 жовтня 2007 року не відповідають вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 2.1 постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» щодо обов'язку банку перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту тощо.

Посилаючись на те, що умови кредитних договорів є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків, просила визнати недійсними кредитні договори № 0 від 30 березня 2007 року та № 0 від 22 жовтня

2007 року. а також додаткові угоди до них.

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 про визнання кредитних договорів та договорів поруки недійсними.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що укладені між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 кредитні договори не відповідають вимогам частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При їх укладенні банк порушив принцип розумності, справедливості та добросовісності, оскільки всі ризики від знецінення національної валюти та збитки від настання таких обставин переклав на позичальника.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просив визнати недійсними кредитні договори № 0 від 30 березня 2007 року та

№ 0 від 22 жовтня 2007 року, укладені між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», а також договори поруки № 0/1 від 30 березня

2007 року та № 00/1 від 22 жовтня 2007 року, укладені між ним та АКІБ «УкрСиббанк».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня

2017 року у задоволенні позовних ПАТ «УкрСиббанк», а також зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборгованість

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед ПАТ «УкрСиббанк» не підтверджена належними та допустимими доказами, про що свідчить висновок комісійної судово-економічної експертизи. Кредитні договори не суперечать принципу добросовісності, їх наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, ОСОБА_1 при їх підписанні погодилась з усіма умовами оспорюваних договорів. Неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє боржника від відповідальності. Також суд вважав необгрунтованими вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів поруки.

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилено, апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня

2017 року в частині відмови у задоволенні первісного позову скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь

ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість:

- за кредитним договором №0 від 30 березня 2007 року станом на

11 березня 2015 року у розмірі 115 114,06 дол. США, що еквівалентно

2 481 045,97 грн по тілу кредиту, 13 612,62 дол. США, що еквівалентно

293 351,96 грн за відсотками, 19 481,47 грн - пеня за прострочення повернення тіла кредиту;

- за кредитним договором №0 від 22 жовтня 2007 року станом на

11 березня 2015 року у розмірі 19 210,64 дол. США, що еквівалентно

414 045,69 грн за тілом кредиту, 826,51 дол. США, що еквівалентно

17 811,29 грн за відсотками, 15 709,72 грн - пеня за прострочення повернення тіла кредиту.

Відмовлено у задоволенні вимог про стягнення пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштами.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наявність у ОСОБА_1 простроченої заборгованості за спірними кредитними договорами підтверджується належними та допустимими доказами. Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про неправомірне підвищення банком відсоткової ставки за кредитним договором від 30 березня 2007 року - з

12 березня 2008 року, а також за кредитним договором від 22 жовтня

2007 року - з 31 грудня 2008 року, оскільки у позичальника станом на

12 березня 2008 року та 31 грудня 2008 року ще не виникло простроченої заборгованості за цими кредитними договорами. З урахуванням наведеного суд вважав, що при нарахуванні заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом необхідно застосовувати базову процентну ставку. Відмовляючи у стягненні пені за прострочення сплати процентів суд виходив з того, що пеня була нарахована банком з розрахунку неправомірно встановлених підвищених процентних ставок, що за відсутності іншого наданого банком розрахунку, відповідно до встановлених договорами базових процентних ставок, позбавляє суд можливості визначити дійсний розмір заборгованості по сплаті пені.

Висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції вважав законним та обгрунтованим. Зазначив, що вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до поручителя заявлені у межах строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, оскільки банк змінивши строк виконання основного зобов'язання шляхом направлення вимоги про дострокове повернення кредиту, звернувся з позовом до поручителя протягом шести місяців з дня настання такого строку.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась із касаційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила: скасувати постанову Апеляційного суду Волинської області від 17 січня

2018 року у частині задоволення первісного позову та стягнення судових витрат, залишити в силі у цій частині рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2017 року; скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року у частині відмови у задоволенні її зустрічного позову, та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Касаційна скарга ОСОБА_1 обгрунтована посиланням на неврахування апеляційним судом висновку комісійної судово-економічної експертизи, необгрунтоване прийняття судом нових доказів від позивача, зокрема виписок по рахункам, які банком не було надагл до суду першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні її зустрічного позову, суди попередніх інстанцій не звернули уваги, що оспорювані кредитні договори та додаткові угоди до них укладені з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про банки та банківську діяльність», постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року

№ 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зокрема не містять інформації щодо ціни банківських послуг, детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, розміру щомісячних сум платежу, розміру супутніх послуг, реальної відсоткової ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати постанову Апеляційного суду Волинської області від

17 січня 2018 року та залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2017 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

На обгрунтування касаційної скарги ОСОБА_2 зазначав, що апеляційний суд не урахував встановлених кредитними договорами строків та порядку виконання зобов'язань, зокрема щомісячної сплати ануїтетних платежів, а також звернення банку до нього з позовом після закінчення шестимісячного строку сплати таких платежів. При цьому банк протягом строку передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України повинен був пред'явити саме позовну, а не будь-яка іншу вимогу. Крім того, судом не враховано, що додаткова угода від 25 серпня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 жовтня 2007 року, умовами якої передбачено зміну схеми погашення кредиту, була укладена без його згоди, як поручителя, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України є підставою для припинення поруки.

Також зазначав, що обчислення позивачем пені в іноземній валюті та наступне її стягнення у гривневому еквіваленті суперечить положенням статей 192, 533 ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Крім того суд апеляційної інстанції необгрунтовано прийняв нові докази, які не були подані позивачем до суду першої інстанції, чим порушив вимоги частини третьої статті 367 ЦПК України.

Ухвалами Верховного Суду від 21 лютого 2018 року відкрито касаційні провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У березні 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось з касаційною скаргою, у якій просило скасувати постанову Апеляційного суду Волинської області від

17 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення пені за прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами,та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» обгрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував підстав зміни процентної ставки за кредитними договорами передбачених умовами кредитних договорів, дотримання банком процедури її зміни та відсутності заперечень позичальника на підвищення процентної ставки шляхом фактичного виконання змінених у цій частині умов кредитного договору.

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2018 року поновлено ПАТ «УкрСиббанк» строк на касаційне оскарження та відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «УкрСиббанк».

Ухвалами Верховного Суду від 26 березня 2018 року та від 10 травня

2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2, мотивований тим, що зазначені

ОСОБА_2 підстави для скасування постанови Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року є законними та обгрунтованими. Крім того, зазначала про наявність підстав для скасування судових рішень у частині вирішення її зустрічного позову.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1, у якому заявник зазначав, що касаційна скарга ОСОБА_1 грунтується на матеріалах справи та вимогах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшли відзиви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк», обгрунтовані тим, що передбачені умовами кредитних договорів положення про наявність підстав для зміни банком розміру процентної ставки є дискримінаційними по відношенню до споживача, суперечать принципу добросовісності та створюють істотний дисбаланс договірних прав на шкоду споживача. Крім того, банк порушив процедуру зміни процентної ставки та неправомірно нарахував збільшену процентну ставку за відсутності простроченої заборгованості за кредитним договором. Розмір заборгованості по процентам не підтверджено належними та допустимими доказами, про що зазначено у висновку комісійної судово-економічної експертизи, а встановлення додатковою угодою до кредитного договору нових умов щодо розміру процентної ставки без згоди поручителя, призвело до збільшення обсягу його відповідальності, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України є підставою для припинення поруки.

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2018 року з метою ухвалення законного та обгрунтованого рішення та дотримання єдності судової практики розгляду подібних спорів зупинено касаційне провадження до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 408/8040/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання поруки припиненою, за касаційними скаргами ОСОБА_6 та ПАТ «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року, повний текст якої оприлюднено 16 липня 2018 року, касаційні скарги ОСОБА_6 та ПАТ «Дельта банк» залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 рокузалишено без змін.

У зв'язку з наведеним, ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі.

У вересні 2018 року до Верховного Суду надійшли відзиви ПАТ «УкрСиббанк» на касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1, ПАТ «УкрСиббанк» зазначав, що розмір заборгованості за кредитними договорами підтверджується відповідним розрахунком, що був доданий до позовної заяви, який відповідачі не спростували. Банк на виконання вимог чинного законодавства, у тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», повідомив позичальника про умови кредитування з якими вона погодилася, а тому відсутні підстави для визнання кредитних договорів недійсними.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2, ПАТ «УкрСиббанк» вказував на те, що він звернувся з позовом до поручителя у передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк з моменту пред'явлення вимоги про виконання простроченого зобов'язання, а тому відсутні підстави для визнання поруки припиненою. Безпідставним є також доводи касаційної скарги щодо припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки згода поручителя на внесення змін до кредитного договору від 30 березня

2007 року була отримана, при цьому внесені до кредитного договору зміни не призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Суд апеляційної інстанції надав правову оцінку висновку експертизи, та з метою встановлення правильності нарахування заборгованості прийняв до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписки про рух коштів за кредитними договорами, які не були подані до суду першої інстанції з поважних причин.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 30 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит в розмірі 175 000,00 дол. США, який вона зобов'язалася повернути не пізніше 30 березня 2018 року, відповідно до погодженого сторонами графіку погашення кредиту.

22 жовтня 2007 року між цими ж сторонами укладено кредитний договір №0, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі

50 000,00 дол. США, який вона зобов'язалась повернути не пізніше 22 жовтня 2017 року, відповідно до погодженого сторонами графіку погашення кредиту.

28 березня 2009 року та 25 серпня 2009 року між цими ж сторонами укладені додаткові угоди, за умовами яких вони погодили зміну схем погашення кредиту та кінцевих термінів повернення кредитів.

На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за зазначеними вище кредитними договорами, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладені договори поруки № 0/1 від 30 березня 2007 року та №0/1 від 22 жовтня 2007 року, за умовами яких поручитель зобов'язався у повному обсязі солідарно відповідати за всіма зобов'язаннями боржника за основними договорами, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами кредитних договорів.

Відповідно до укладеного додаткового договору від 28 березня

2009 року до договору поруки від № 0/1 від 30 березня 2007 року, поручитель надав згоду на зміну основного зобов'язання, що забезпечується договором, а саме: розміру ануїтетного платежу та кінцевого терміну виконання основного зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

15 грудня 2014 року банк направив ОСОБА_1, ОСОБА_2 письмові вимоги про погашення простроченої заборгованості за кредитними договорами, зазначивши, що станом на 10 грудня 2014 року за кредитним договором від

30 березня 2007 року наявна заборгованість у розмірі 125 300,70 дол. США, а за кредитним договором від 22 жовтня 2007 року - заборгованість у розмірі

21 172,53 дол. США.

При цьому вказав, що погашення простроченої заборгованості має бути здійснено протягом 31 календарного дня з дати одержання зазначених повідомлень. У випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги, банк визнає термін повернення кредиту таким, що настав та вимагає від позичальника і поручителя, як солідарного боржника, дострокового повернення кредитних коштів, сплати процентів та інших платежів за обома кредитними договорами.

Зазначені повідомлення були отримані ОСОБА_1 та ОСОБА_2

06 січня 2015 року та 22 грудня 2014 року.

Ураховуючи, що позичальник і поручитель свої зобов'язання з повернення кредитних коштів на 32 день з дня отримання вимоги банку не виконали, строк виконання зобов'язання з повернення кредиту є таким, що настав з 23 січня 2015 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Визначаючи розмір заборгованості за кредитними договорами від 30 березня 2007 року та від 22 жовтня 2007 року, суд апеляційної інстанції не урахував зазначених положень закону, не перевірив правомірності нарахування процентів та пені за прострочення сплати процентів після настання строку виконання дострокової вимоги банку про повернення кредитних коштів (з

23 січня 2015 року по 11 березня 2015 року).

Відповідно до пунктів 1.3.1, 1.3.2 кредитного договору від 30 березня 2007 року за використання кредитних коштів процентна ставка встановлюється у розмірі 13 процентів річних, яка може змінюватись у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною першою пункту 9.2 кредитного договору, а саме: а) порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за якими надано забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором); та/або б) погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженого у результаті щорічного моніторингу, що проводився банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи, тощо, а також даних по виконанню позичальником кредитної дисципліни, тобто, своєчасного погашення заборгованості та/або виконання інших зобов'язань, передбачених цим договором; та/або в) здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5 процентів у порівнянні з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення цього договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); підвищення ставки на три відсоткових пункти за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення цього договору чи останнього перегляду процентної ставки.

Умовами договору передбачено порядок підвищення процентної ставки, а саме: направлення банком не пізніше ніж за 14 календарних днів до зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення повідомлення позичальнику про встановлення нової процентної ставки. У разі незгоди з новим розміром процентної ставки, позичальник зобов'язаний у строк не пізніше за 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, вказаної у повідомленні банку, направити банку письмове повідомлення про свою незгоду. У такому випадку банк набуває право дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів і комісій. Неподання позичальником у зазначений строк повідомлення банку про свою незгоду з новою процентною ставкою, вважається його згодою на встановлення банком нового розміру процентної ставки. '

Встановивши, що підвищення процентної ставки за кредитним договором від

30 березня 2007 року з 13 процентів річних до 26 процентів річних відбулося з

12 березня 2008 року, до виникнення у позичальника простроченої заборгованості по кредиту, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про неправомірне підвищення процентної ставки, а тому правильно стягнув заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами виходячи із розміру базової процентної ставки встановленої у пунктах 1.3.1 і 1.3.2 кредитного договору (13 процентів річних).

Доводи касаційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» про те, що підвищений розмір процентів за кредитним договором від 30 березня 2007 року нараховувався на прострочену заборгованість по тілу кредиту спростовуються наданим позивачем розрахунком заборгованості.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» про відсутність заперечень позичальника на зміну процентної ставки, зважаючи на те, що підвищення процентної ставки позивачем відбулося з порушенням умов договору, а тому не може вважатися законним.

Умовами кредитного договору від 22 жовтня 2007 року також передбачено можливість збільшення процентної ставки. Судом установлено, що з

31 грудня 2008 року при визначенні розміру плати за користування кредитними коштами, додатково до обумовленої сторонами договору процентної ставки у 13,90 процентів, застосувалася ставка у три проценти. Крім цього, на прострочені суми заборгованості, починаючи з 31 березня

2009 року нараховувалися проценти за ставкою 33,8 проценти, а з 26 квітня

2010 року - 27,8 процентів.

Зміна процентної ставки за кредитним договором від 22 жовтня 2007 року була здійснена банком відповідно до повідомлення від 22 лютого 2008 року, яким банк, як і за попереднім кредитним договором, в односторонньому порядку з

12 березня 2008 року у порушення умов 1.3.1 та 5.2 кредитного договору від

22 березня 2007 року збільшив процентну ставку за прострочення сплати платежів.

Як убачається з повідомлення від 20 листопада 2008 року, банк з 05 грудня

2008 року підвищив обумовлену у кредитному договорі від 22 жовтня

2007 року процентну ставку на три проценти за порушення позичальником строків страхування предмету застави. Оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів порушення позичальником умов страхування предмету застави, висновок суду апеляційної інстанції про стягнення заборгованості зі сплати процентів за кредитним договором від 22 жовтня 2007 року з розрахунку базової процентної ставки у розмірі 13,90 процентів річних є законним та обгрунтованим.

Право банку на стягнення пені за порушення позичальником термінів погашення будь-яких грошових зобов'язань за кредитними договорами передбачено пунктом 7.1 кредитного договору від 30 березня 2007 року, та пунктом 4.1 кредитного договору від 22 жовтня 2007 року. Висновок апеляційного суду про відсутність підстав для стягнення з відповідачів пені за прострочення сплати процентів за обома кредитними договорами, з огляду на те, що пеня нараховувалася на прострочену суму відсотків за користування кредитними коштами із застосуванням неправомірно підвищених процентних ставок, що за відсутності наданого банком іншого розрахунку, із застосуванням встановлених договорами базових процентних ставок, позбавляло суд можливості визначити дійсний розмір пені, не можна визнати обгрунтованим. Дійшовши висновку про наявність заборгованості по процентам за кредитним договором від 30 березня 2007 року у розмірі 13 612,62 доларів США, що еквівалентно 293 351 грн 96 коп., та за кредитним договором від 22 жовтня 2007 року у розмірі 826, 51 доларів США, що еквівалентно 17 811 грн 29 коп., і не погоджуючись з наданим банком розрахунком заборгованості у частині нарахування пені за прострочення сплати процентів, суд зобов'язаний був навести у рішенні власний розрахунок.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що нарахування пені в іноземній валюті та її подальше стягнення у гривневому еквіваленті суперечить положенням статей 192, 533 ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є безпідставними.

Згідно статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, а умовами договорів про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті (правова позиція Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-211цс17). При цьому стягнення гривневого еквіваленту нарахованої пені у доларах США не суперечить положенням частини другої статті 533 ЦК України.

Не є переконливими і доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 про те, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою висновок судово-економічної експертизи, яким встановлено необгрунтованість розрахунку заборгованості за кредитними договорами.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване у судовому рішенні.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 110 ЦПК України надав оцінку висновку експерта, як письмовому доказу, та з урахуванням наявності інших доказів - розрахунку заборгованості, виписок по кредитним договорами, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог ПАТ «УкрСиббанк» у частині доведеного розміру заборгованості.

Доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в цій частині зводяться до переоцінки доказів, що в силу положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог частини третьої статті 367 ЦПК України прийняв від ПАТ «УкрСиббанк» виписки по рахункам, які позивач не подавав до суду першої інстанції, і які не були предметом його перевірки, є помилковими з огляду на наступне.

ПАТ «УкрСиббанк» обгрунтовував подання до суду апеляційної інстанції зазначених доказів тим, що суд першої інстанції у порушення Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України у редакції від 26 грудня 2012 року № 1950/05 не направив банку клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, у тому числі регістрів обліку за кредитними договорами, та не надав можливості представнику позивача надати зазначені докази суду, що призвело до неповноти та неправильності висновку експерта.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції правильно визнав зазначені обставини винятковими, прийняв докази та надав їм відповідну оцінку, чим усунув процесуальні порушення допущені судом першої інстанції та неповноту з'ясування фактичних обставин у справі.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України та передбачених умовами кредитних договорів щомісячних ануїтентних платежів, можна зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за кредитним договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині щомісячних зобов'язань повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Договорами поруки, укладеними між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, а тому вона діє до повного виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором. Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за кредитними договорами, суд апеляційної інстанції не перевірив чи пред'явив позивач вимоги до поручителя у межах шести місяців за кожним періодичним платежем, та чи не припинилась порука ОСОБА_2 за окремими платежами.

Крім того, суд апеляційної інстанції належно не перевірив доводів відповідача ОСОБА_2 про збільшення обсягу відповідальності поручителя за укладеною 25 серпня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 додатковою угодою № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 жовтня 2007 року (щодо зміни схеми кредиту), та не з'ясував чи припинилась у зв'язку із зазначеним порука ОСОБА_2 відповідно до частини першої статті 559 ЦК України.

Разом з тим, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання недійсними кредитних договорів від 30 березня 2007 року та від 22 жовтня 2007 року.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання кредитних договорів недійсними ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилались на те, що умови кредитних договорів є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що створює істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків, та відповідають вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 2.1 постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» щодо обов'язку банку перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що була чинною на момент укладення оспорюваного кредитного договору, передбачено перелік інформації, про яку споживача повинен повідомити кредитор перед укладенням договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Зі змісту оспорюваних кредитних договорів убачається, що вони підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Умови кредитних договорів викладені чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування.

Зміна курсу гривні по відношенню до іноземної валюти стосується обох сторін, позичальник, при належній завбачливості, могла передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, що мав постійну тенденцію до зменшення по відношенню до іноземної валюти.

Безпідставними є також доводи ОСОБА_1 про неповідомлення її, як позичальника, про сукупну вартість кредиту.

Зі змісту оспорюваних кредитних договорів та додаткових угод до них, убачається, що при їх укладенні сторони погодили розмір процентної ставки, можливість її перегляду, графік погашення кредиту, розмір ануїтентних платежів та кінцевий термін повернення кредиту, з якими позичальник погодилась та підписала їх.

Доводи ОСОБА_1 щодо несправедливості умов кредитного договору, їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитних договорів, яким суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів поруки мотивувалися недійсністю кредитних договорів, укладених з порушенням ПАТ «УкрСиббанк»вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Зважаючи на відсутність правових підстав для визнання недійсними кредитних договорів, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованих висновків про відсутність підстав для визнання недійсними договорів поруки.

Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду бере до уваги, що справа тривалий час розглядається у суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним власного рішення в частині вирішення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитними договорами та позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договорів поруки припиненими.

Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції у частині розгляду позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитними договорами не встановив фактичних обставин щодо правомірності нарахування процентів поза межами строку кредитування, не навів розрахунку нарахування пені за прострочення сплати процентів, не з'ясував строку чинності поруки щодо кожного періодичного платежу, рішення суду апеляційної інстанції у цій частині не може вважатись законним і обгрунтованим, у зв'язку з чим в силу положень статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами (тіла кредиту), та судові рішення першої і апеляційної інстанції у частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів кредиту та договорів поруки ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому відсутні правові підстави для їх скасування у зазначеній частині.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року у частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення процентів та пені за прострочення сплати процентів за кредитними договорами, а також у частині солідарного стягнення заборгованості за кредитними договорами з ОСОБА_2 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами (тіла кредиту), та рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2017 року і постанову Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2018 року у частині вирішення зустрічних позовів ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання кредитних договорів недійсними та ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитних договорів та договорів поруки залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик