Провадження № 2/760/6479/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/ заочне/

17 жовтня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Солом»янського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зобов»язання вчинити дії, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду і, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та зобов'язати Солом'янський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві зняти її з реєстрації місця проживання у квартирі.

Посилається в позові на те, що з 16 лютого 2018 року він є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору довічного утримання №198, укладеного між ним та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю.

За договором довічного утримання він був зобов'язаний забезпечити ОСОБА_4 житлом, а саме правом довічного проживатння в квартирі.

На даний час у квартирі зареєстровані ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач ОСОБА_3 у зазначеній квартирі не проживає з 1998 року, що підтверджується актами про непроживання, та не є членом його сім?ї.

Вважає, що з припиненням права власності на квартиру ОСОБА_4 припинилося і право користування житловим приміщенням членом її сім?ї ОСОБА_3

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідачка та представник відповідача - Солом»янського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України.

Про причину неявки суд до відома не поставили.

Судові повістки, що направлялися на їх адресу за зареєстрованим місцем проживання та місцем перебування, були вручені під розписку, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч.ч. 3, 5, п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання

Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Враховуючи вимоги даних норм закону суд вважає повідомлення відповідачів про час розгляду справи належним.

Ухвалою від 21 вересня 2018 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачам був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.

Станом на день ухвалення рішення у справі відповідачі своїм правом не скористались, відзив на позову заяву не подали.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім»ї власника житлового буднику (квартири), які проживають разом із ним в будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім»ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти та батьки.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Встановлено, що позивач на підставі Договору довічного утримання від 16 лютого 2018 року є власником квартири АДРЕСА_1.

Згідно з Довідкою форми №3, виданою КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» ВСП «Грушківський» в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та відповідачка.

/ а.с. 5; 12 - 13 /

Відповідач ОСОБА_3 є дочкою колишнього власника квартири.

Згідно з Актами від 03 травня 2017 року, від 04 березня 2016 року, 19 березня 2014 року, 05 березня 2013 року, 05 жовтня 2012 року, 03 грудня 2011 року, складеним мешканцями будинку АДРЕСА_1, відповідачка не проживає у квартирі з вересня 2002 року.

Відповідно до роз?яснень Верховного Суду України у разі виникнення спору між власником та членами сім'ї власника суд повинен врахувати, що право члена сім?ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв?язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім?ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою ст. 391 ЦК встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, висловленої в постанові постанові №6-158цс14 від 05 листопада 2014 року право користування житлом для членів сімї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сімї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Припинення цього права у колишнього власника тягне за собою втрату його членами сімї права користуватися житлом.

За таких обставин та викладеного вище, тривалого нерпоживання відповідачки в спірному житловому приміщенні, пеерхід права власності на квартиру за умовами укладеного договору до позивача,суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача в цій частині.

Суд не знаходить підстав для задоволення решти вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Тобто, за змістом даної норми закону зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов?зані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов?язані з юридичним фактом знаття з реєстрації місця проживання.

Крім того, відповідно до п. 34 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Зазначене свідчить що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Зазначена правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57-цс11, яка, з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Виходячи з викладеного вище підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача сплаченої ним суми судового збору при зверненні до суду.

Керуючись ст. ст. 64, 65, 156 ЖК України , ст.ст. 15, 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280 - 284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 05 листопада 2018 року.

Суддя Л.А. Шереметьєва