Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 753/13288/16-ц

провадження № 61-23395св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 -- ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року у складі судді Цимбал І. К. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Шкоріної О. І., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна.

Позовна заява мотивована тим, що 22 липня 2013 року він передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США за продаж нерухомого майна і за усною домовленістю вони мали укласти договір купівлі-продажу гаражного боксу АДРЕСА_1.

З метою отримання документів для оформлення вказаної угоди, відповідачем йому була видана довіреність, проте договір купівлі-продажу нерухомого майна вони не уклали. На його письмову вимогу про повернення коштів відповідач не відреагувала.

Вказував, що на дату звернення до суду з позовом 15 000 доларів США за курсом Національного банку України становить 373 650 грн.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 373 650 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 373 650 грн та судові витрати у розмірі 3 736,5 грн, а всього стягнуто 377 386,5 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт отримання грошових коштів відповідачем не спростований належними й допустимими доказами, а розписка, видана на підтвердження факту передачі коштів за продаж гаражного боксу, не підтверджує факт укладення сторонами договору купівлі-продажу, який укладено не було, майно позивачу не передавалось, у зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення безпідставно отриманих відповідачем коштів є законними та обґрунтованими.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що рішення районного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд вказав, що договірних відносин між сторонами не має, тому кошти, які позивач передав відповідачу за продаж нерухомого майна, є безпідставно набутим майном, а суд першої інстанції правильно застосував положення норми 1212 ЦК України до спірних правовідносин.

У січні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки дійсним обставинам справи та неправильно їх встановили.

Вважає, що суди незаконно задовольнили позов, оскільки позивач не передавав коштів ОСОБА_2 та ввів суд в оману.

Посилається, що суди надали неправильну оцінку тому, на кому лежав обов'язок щодо переоформлення документів для укладення договору купівлі-продажу гаражного боксу.

Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Розглянувши касаційну скаргу у межах її доводів, колегія суддів доходить висновку, що вона задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 22 липня 2013 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, що на час звернення до суду з позовом становило 373 650 грн, що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів у зв'язку із продажем гаражного боксу АДРЕСА_1, який належить відповідачу на праві власності (а. с. 9, 11).

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Встановивши, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США у зв'язку із продажем належного останній нерухомого майна, проте сторони договору купівлі-продажу такого майна не уклали, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача отриманих відповідачем грошових коштів, як безпідставно набутого майна.

У статті 212 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду судами справи, визначено, щосуд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 10 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не отримувала від позивача грошових коштів, є безпідставними, та побудовані виключно на припущеннях.

Звернувшись до суду з позовом, на підтвердження вказаної обставини, ОСОБА_1 надав суду розписку про отримання відповідачем заявленої суми грошових коштів.

ОСОБА_2 не спростувала вказаного факту жодним доказом, що є її процесуальним обов'язком відповідно до положень статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

Наведені доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки наявних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 -- ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк