Справа № 338/132/18
Провадження № 22-ц/779/968/2018
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1, представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Манявської сільської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання незаконним та часткове скасування рішення сесії сільської ради, з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2018 року, ухваленого суддею Шишком О.А.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року позивач звернулася до суду з даним позовом та просила визнати незаконним та скасувати рішення сесії Манявської сільської ради Богородчанського району від 30 листопада 1993 року «Про розгляд заяв жителів села на приватизацію землі» в частині передачі ОСОБА_4 у приватну власність земельних ділянок площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і для ведення підсобного господарства площею 0,55 га.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що рішення Манявської сільської ради Богородчанського району від 30 листопада 1993 року, яким ОСОБА_4 передано у приватну власність земельні ділянки площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та площею 0,55 га для ведення підсобного господарства є незаконним, прийнятим з порушенням п.1 Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» і ст.16 ЗК УРСР (1970). Після смерті батьків у 1988 році ОСОБА_4 обидві земельні ділянки згідно обовязкових вимог діючого на той час Земельного Кодексу у користування не надавалися, тому у сільської ради не було підстав згідно п.1 Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» для передачі їх у власність.

Рішенням Богородчанського районного суду від 14 травня 2018 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову.

На дане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Вважає, що рішення є незаконним і необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм ч. 4 ст. 82 ЦПК України, ст. 16 ЗК УРСР в редакції 1970 року, ст. 19 ЗК УРСР 1990 року, п.1 Декрету КМУ №15-92 від 26 грудня 1992 року.

Посилання суду на постанову Богородчанського районного суду від 11 грудня 2017 року, якою встановлено за даними погосподарських книг Манявської сільської ради, що у користуванні ОСОБА_4 буда земельна ділянка площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та земельна ділянка площею 0, 55 га для ведення підсобного господарства, а тому ця обставина на думку суду не підлягає доведенню згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, є необґрунтованим, оскільки вказаною постановою не встановлено даних і доказів надання раніше, до прийняття рішення сесії Манявської сільської ради від 30 листопада 1993 року ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та земельна ділянка площею 0,55 га для ведення підсобного господарства, а тому ця обставина щодо надання раніше чи ненадання спірних земельних ділянок ОСОБА_4 підлягає доведенню в загальному порядку.

Листами архівного відділу Богородчанської РДА та Державного архіву Івано-Франківської області підтверджено, що рішення про надання у користування ОСОБА_4 земельних ділянок площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і для ведення підсобного господарства площею 0,55 га не виявлено.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не підтвердження в судовому засіданні факту неправомірного передання ОСОБА_4 у приватну власність земельних ділянок.

Крім цього, рішення сесії Манявської сільської ради від 30 листопада 1993 року не відповідає вимогам Примірної інструкції по діловодству, оскільки не вказано кількості листів додатку до цього рішення, додаток не підписаний, не має відмітки із посиланням на відповідний розпорядчий документ, його дату і номер.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, представника третьої особи, яка вимоги скарги заперечила, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт неправомірного передання ОСОБА_4 у приватну власність земельних ділянок площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та земельну ділянку площею 0,55 га для ведення підсобного господарства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 постійно проживав і був зареєстрованим у ІНФОРМАЦІЯ_1 і після смерті батьків був користувачем кількох земельних ділянок, орієнтовною площею 0,57 га.

За даними архівного витягу з протоколу сесії Манявської сільської ради від 30 листопада 1993 року рішенням Манявської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 30 листопада 1993 року «Про розгляд заяв жителів села на приватизацію землі» жителям села ОСОБА_5 передано у приватну власність земельні ділянки, які перебували в їх користуванні.

Згідно додатку до рішення ОСОБА_4 передано земельну ділянку, площею 0,10 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та земельну ділянку, площею 0,55 га, для ведення підсобного господарства (а.с.15-16).

Згідно із частиною першою статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені статтею 23 ЗК України 1990 року.

Згідно частини першої статті 23 ЗК України 1990 року (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються або реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів.

Дію статті 23 ЗК України 1990 року було зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених у статті 1 Декрету, а саме щодо громадян України, яким надавалися земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Тому, пунктом 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Відповідно до статті 17 ЗК України 1990 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) та статті 3 Декрету, передбачено, що право власності на земельні ділянки виникало на підставі рішення органу місцевого самоврядування та матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Постановою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Манявської сільської ради, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення сесії сільської ради про надання дозволу на складання проекту землеустрою, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2018 року, визнано протиправним та скасовано рішення сесії Манявської сільської ради Богородчанського району від 07 лютого 2014 року №580-23/2014 «Про заяву ОСОБА_3В.» .

Судовими рішеннями встановлено, що згідно з даними погосподарських книг Манявської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області за господарством ОСОБА_5 (батька відповідача) станом на 1986 рік числилось всього 0,57 га. Членами господарства були ОСОБА_6 (мати позивача), сам позивач та його дружина ОСОБА_7 01 травня 1988 року помер ОСОБА_5, а 03 листопада 1988 року померла ОСОБА_6 Головою двору став відповідач ОСОБА_4, який продовжував користуватися земельними ділянками тією ж площею, про що свідчать записи у по господарських книгах до 1993 року, та у його користуванні була земельна ділянка площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та земельна ділянка площею 0,55 га для ведення підсобного господарства.

За показаннями свідка ОСОБА_8, землевпорядника сільської ради, яка підтвердила, що рішення від 30 листопада 1993 року є чинним, є у її розпорядженні, як землевпорядника, відповідно до цього рішення ОСОБА_4 дійсно передано земельні ділянки у приватну власність, і нею при підготовці до розгляду заяви ОСОБА_3 було випущено з уваги вказану обставину (а.с. 39-42, 80-81).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Враховуючи, що судом першої інстанції при розгляді справи за адміністративним позовом ОСОБА_3 бере участь та сама особа, щодо якої встановлено ці обставини, а саме ОСОБА_4, та обставини щодо законності рішення Манявської сільської ради від 30 листопада 1993 року були предметом розгляду, колегія суддів вважає встановлені судом обставини такими, що мають преюдиціальне значення у даній справі.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з приписами частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Тому, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з недоведеності ОСОБА_3 позовних вимог, оскільки у неї відсутнє порушене субєктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, на захист якого подано позов.

Судом встановлено, що земельні ділянки, якими користується ОСОБА_4, перебувають у нього на праві користування, а доводи апеляційної скарги законності рішення суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складено 28 вересня 2018 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_9