Справа № 737/376/18 Провадження № 22-ц/795/946/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Кузюра Л. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.,

за участю секретаря судового засідання Бивалькевич Т.В.,

учасники судового процесу:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач: ОСОБА_3;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Куликівська селищна рада, Відділ житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури районної державної адміністрації Куликівського району Чернігівської області;

особа, яка подала скаргу: ОСОБА_2;

оскаржується рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном,

прізвище судді: Усенко Л.М.; місце та час ухвалення рішення: смт. Куликівка, 15 год. 19 хв.; дата складання повного тексту рішення: 04 червня 2018 року,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року позивачем заявлено вимоги про зобовязання відповідача усунути перешкоди у користуванні та обслуговуванні нерухомого майна хліва, що розташований за адресою смт Куликівка, вул. Амосова, буд. 4, шляхом примусового звільнення земельної ділянки в розмірі 1 метр від стінки хліва; зобовязати ОСОБА_3 прибрати газо-вентиляційний стояк від стінки хліва, який належить ОСОБА_2, та який розташований на земельній ділянці позивача, шляхом примусового знесення.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що на підставі договору дарування від 19.01.1996 року позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою Чернігівська область, смт Куликівка, вул. Амосова, буд. 4.

У 1988 році відповідач отримала від правління колгоспу ім. Жданова (смт Куликівка) земельну ділянку 0,08 га, на якій з порушенням державних будівельних норм побудувала житловий будинок. Зокрема, стіна житлового будинку була виведена на відстані лише 80 см від стіни хліва позивача, при мінімальній нормі 1 м. Крім цього після зведення будинку відповідач розмістила на своїй ділянці газо вентиляційний стояк на відстані 0,5 м за межею, тобто на земельній ділянці позивача. Зазначене порушує право позивача вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй майном.

Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції зробив невірний висновок про відсутність документів, які б підтверджували право власності на нерухоме майно. Вказувала, що вона є законним власником нерухомого майна і відповідно власником земельної ділянки відповідно до ст. 377 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вважає рішення суду першої інстанції справедливим і законним, а підстави для його скасування і постановлення нового рішення відсутні. Зазначала, що право позивача на користування майном ніяк не обмежується. Будинок збудований з дотриманням всіх технічних норм і законів, газовентиляційний стояк побудований згідно проекту, а тому позов є безпідставним.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі договору від 19 січня 1996 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 жилий будинок А-1, хлів Б-1 в селищі Куликівка по вулиці Комсомольській № 4, Чернігівської області (а.с. 7-8).

Із відповіді Куликівської селищної ради від 02 листопада 2015 року № 558 на заяву ОСОБА_3 щодо порушення будівельних норм і правил будівництва сусідкою ОСОБА_2, вбачається, що між сторонами виник спір з приводу суміжного землекористування, який не було вирішено селищною радою та було рекомендовано за вирішенням спору звернутись до суду(а.с. 14).

Згідно з довідкою Куликівської селищної ради від 19 березня 2018 року № 112 ОСОБА_2 має у погосподарському користуванні земельну ділянку, орієнтовною площею 0,18 га, у т.ч. 0,15 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та 0,03 га для ведення особистого селянського господарства. Рішення про передачу у власність або у користування позивача земельної ділянки по вул. Амосова, 4, в смт Куликівка селищною радою не приймалось (а.с. 17).

Відповідно до ст.22 Земельного кодексу України 1990 р., який діяв у час набуття позивачем права власності на домоволодіння, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності або право постійного користування землею посвідчувалось державними актами, які видавались і реєструвались сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст.23 ЗК України 1990 р.).

Частиною 1 ст. 120 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Виникнення права на земельну ділянку, за приписами ст.. 125 ЗК України, відбувається з моменту державної реєстрації такого права (власності, постійного користування або оренди).

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості, але зазначене право виникає з моменту, визначеного ст.. 125 ЗК України..

З інформації, наданої Куликівською селищною радою від 19 березня 2018 року № 112, ОСОБА_2 має у фактичному користуванні земельну ділянку лише орієнтовною площею, при цьому рішення про передачу у власність або в оренду земельної ділянки по вул. Амосова, 4, в смт Куликівка селищною радою не приймалось, а отже і правовстановлюючі документи на земельні ділянки не оформлювались, виділення в натурі земельних ділянок не проводилося.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 05 листопада 2009 року.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що ані позивачу, ані попередньому власнику будинку передача в користування спірної земельної ділянки у передбачений законом спосіб не відбувалася, межі земельної ділянки органом місцевого самоврядування не визначалися.

На підтвердження своїх вимог позивач жодних правовстановлюючих документів щодо права користування земельною ділянкою, на якій розташований її будинок, не надала.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач безпідставно звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, оскільки за відсутності факту передачі в користування спірної земельної ділянки у передбачений законом спосіб та факту визначення меж земельної ділянки органом місцевого самоврядування, позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою між власниками суміжного домоволодіння є передчасним. Такі ж правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі №6-2062цс15.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права не знайшли свого підтвердження в результаті апеляційного перегляду рішення суду. Зі змісту оскарженого рішення вбачається, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.263 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2018 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:Судді: