Справа № 739/128/18 Провадження № 22-ц/795/1057/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Шитченко Н. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарями Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.,

позивач ОСОБА_2 товариство комерційний банк

"ПРИВАТБАНК"

відповідач ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Новгород-Сіверського районного суду від 23 травня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

місце ухвалення рішення суду місто Новгород-Сіверський,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 23 травня 2018 року.

у с т а н о в и в:

У січні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_3, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 14641,81 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 листопада 2010 року між банківською установою та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір на суму 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 30 листопада 2017 року виникла заборгованість у сумі 14641,81 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 1193,35 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 9975,04 грн, заборгованість за пенею та комісією 2500 грн, штрафи 500 грн (фіксована частина) та 673,42 грн (процентна складова).

Рішенням від 23 травня 2018 року Новгород-Сіверський районний суд у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовив.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо незаконного одностороннього підвищення банком відсоткової ставки та нарахування комісії і штрафів за відсутності порушення відповідачем договірних зобовязань, у звязку з чим відмовив у задоволенні позову.

Представник позивача вказує, що укладення між банком та ОСОБА_3 договору підтверджується змістом заяви, в якій зазначається, що відповідач своїм підписом приєднується та зобовязується виконувати умови, викладені в Умовах і правилах надання банківських послуг, тарифах банку, які складають договір банківського обслуговування.

Зазначає, що розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, попиту і пропозицій, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. За час дії договору відсоткова ставка двічі підвищувалась на підставі наказів банку, а в укладеному договорі сторонами досягнуто згоди щодо можливості зміни тарифів у майбутньому, в тому числі і зміни базової процентної ставки за користування кредитним ресурсом.

Стверджує, що банк у виписці по рахунку та за допомогою смс-повідомлення інформував відповідача про підвищення відсоткової ставки, проте остання із заявою про розірвання кредитного договору не зверталась, борг не погасила, отже слід вважати, що вона прийняла нові тарифи та погодилась з їх зміною.

Також посилається на неправильність висновку суду про повне погашення заборгованості позичальником, оскільки ОСОБА_3 погашала заборгованість з порушенням строків та у меншому розмірі, що виключає повне та дострокове виконання своїх зобовязань за договором.

Апеляційна скарга містить посилання на той факт, що сторони при укладенні кредитного договору передбачили відповідальність позичальника за порушення договірних зобовязань у вигляді сплати пені та штрафу, отже висновок суду про відмову у задоволенні вимог у цій частині не відповідає положенням ст.ст. 546, 549, 550, 624 ЦК України.

У наданому відзиві ОСОБА_3, вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що позивачем не заперечується факт зміни процентної ставки в односторонньому порядку, що суперечить приписам ст. 1056-1 ЦК України.

Відповідач вказує, що про зміну процентної ставки її жодним чином повідомлено не було, а відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 травня 2018 року, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Така процедура зміни процентної ставки позивачем не дотримана, а повідомлення про зміну процентної ставки шляхом направлення смс-повідомлень належним доказом бути не може.

Скаржник стверджує, що сума боргу за кредитом 1674,41 грн та 91,51 грн заборгованості за процентами, яка була станом на 31 жовтня 2013 року, нею повністю сплачена у період з 31 жовтня 2013 року по 11 лютого 2015 року, про що відображено у розрахунку банку, отже суд дійшов правильного висновку про відсутність заборгованості за кредитом та процентами станом на 11 лютого 2015 року.

Заслухавши суддюдоповідача, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що укладеним між сторонами кредитним договором було встановлено фіксовану проценту ставку, оскільки у договорі не передбачено умов і порядку зміни ставки в залежності від певних умов, тому правило зміни банком тарифів в односторонньому порядку (п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг) є нікчемним у відповідності до положень ст. 1056-1 ЦК України. Районний суд зазначив, що згідно з наданим стороною відповідача розрахунком та виходячи з незмінної процентної ставки 30 % річних, станом на 11 лютого 2015 року заборгованість за кредитом та процентами у ОСОБА_3 перед банком відсутня, а оскільки суми комісії та штрафів нараховані за відсутності порушення відповідачем договірних зобовязань, у задоволенні вимог в цій частині також відмовив.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з такого.

У справі встановлено, що 15 листопада 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 був укладений договір, згідно з яким остання отримала кредит в сумі 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання вказаного договору підтверджується заявою ОСОБА_3 (а.с. 6), на звороті якої, у тому числі, зазначено тип карти - «Кредитка «Універсальна», яку бажав отримати позичальник.

Також ОСОБА_3 погодилась, що вказана заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифам становить договір про надання банківських послуг, про що також свідчить її особистий підпис. Відповідно до умов даного договору, позичальник зобовязалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг.

15 листопада 2010 року відповідач своїм підписом засвідчила, що ознайомлена з довідкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду» (а.с. 7). На цій довідці вказаний референс договору SAMDN9651.

Як свідчить довідка ПАТ КБ «ПриватБанк», скерована до суду апеляційної інстанції, ОСОБА_3 на підставі договору про надання банківських послуг від 15 листопада 2010 року було видано кредитну картку з терміном дії до червня 2014 року з номером 894060. У подальшому, 11 червня 2015 року відповідач отримала іншу кредитну картку з номером 805839 з терміном дії до вересня 2018 року (а.с. 163).

Матеріали, які були надані позивачем апеляційному суду, містять два фото відповідача з продуктом (кредитними картками) банку, які видавались останній 15 листопада 2010 року та 11 червня 2015 року (а.с. 168, 169).

Розрахунком заборгованості за договором від 15 листопада 2010 року (а.с. 3-5) підтверджується факт користування ОСОБА_3 кредитними коштами та часткове погашення кредиту.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених укладеним договором. При порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5 % від суми позову (п. 2.1.1.7.6).

Банк свої договірні зобовязання виконав та надав позичальнику кредитні кошти, а відповідачем умови укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувались.

За розрахунком банку станом на 30 листопада 2017 року утворилась заборгованість, яка становить 14641,81 грн, з яких: заборгованість за кредитом 1193,35 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом 9775,04 грн, заборгованість по пені та комісії 2500 грн, та 1173,42 грн штрафів (а.с. 3-5).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи наведені норми та обставини справи, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у рішенні, не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону, оскільки суд не врахував наступне.

Згідно з п.п. 2.1.1.2.11, 2.1.1.2.12 Умов та Правил картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицевій стороні картки (включно). Забороняється використання картки (її реквізитів) із закінченим строком дії. По закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), за зверненням клієнта до банку згідно діючим тарифам. Перевипуск картки на новий строк здійснюється при дотриманні клієнтом умов обслуговування картки, передбачених договором.

З матеріалів справи вбачається, що після червня 2014 року картка ОСОБА_3 не перевипускалась. У своїй постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, предметом якої був спір за позовом банківської установи про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 686/6697/16-ц.

Виходячи з наведеного, зобовязання ОСОБА_3 повернути кредитні кошти за договором б/н від 15 листопада 2010 року настали у липні 2014 року по закінченню строку дії виданої картки. Факт отримання відповідачем нової картки через рік у червні 2015 року не свідчить, на думку колегії суддів, про перевипуск картки та автоматичну пролонгацію укладеного між сторонами кредитного договору від 15 листопада 2010 року, на який посилається банк у позові, оскільки картка за № 805839 з терміном дії до вересня 2018 року видана через рік після закінчення строку картки, тобто через рік після закінчення строку дії кредитного договору від 15 листопада 2010 року, на підставі якого позивач стягує кошти з ОСОБА_3

Отже, апеляційний суд вважає, розглядаючи справу у межах доводів позову, що суми до стягнення, нараховані позивачем поза строком дії першої картки (з липня 2014 року), не охоплюються положеннями укладеного між сторонами кредитного договору б/н від 15 листопада 2010 року, а отже не можуть бути стягнуті з ОСОБА_3, як кредитні зобовязання саме за цим договором.

Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 у наданому відзиві на позов (а.с. 58-59) просила застосувати строки позовної давності, проте зі змісту документу вбачається, що заявлене клопотання стосується лише вимог про стягнення пені, комісії та штрафів.

Таким чином, беручи до уваги, що строк дії договору визначений по червень 2014 року, банк звернувся до суду з позовом 22 січня 2018 року, а відповідач клопотання про застосування позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості по тілу кредиту не заявляла, з неї на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту, яку відповідач згідно з розрахунком банку мала перед позивачем станом на червень 2014 року. Вказана сума коштів становила 1277,63 грн і її слід стягнути з відповідача, оскільки кредитні зобовязання ОСОБА_3 належним чином не виконувала.

Апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що, виходячи з незмінності процентної ставки 30% відповідач погасила заборгованість за кредитом, оскільки кошти на погашення зобовязань ОСОБА_3 вносила несвоєчасно, отже, за розрахунком банку, що наданий на пропозицію апеляційного суду, з незмінною 30-відсотковою ставкою по процентам вбачається наявність заборгованості за тілом кредиту у наведеному вище розмірі.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо одностороннього підвищення процентної ставки за кредитом.

Як правильно зазначив у своєму рішення суд першої інстанції, в укладеному між сторонами договорі встановлено фіксовану процентну ставку, оскільки умовами не передбачено умов і порядку зміни ставки в залежності від певних умов (індексів).

Згідно з ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України та викладена у постанові у справ № 6- 1374 цс від 11 жовтня 2017 року.

За умовами укладеного між сторонами договору визначено право банку змінювати в односторонньому порядку тарифи (у тому числі процентну ставку) та встановлювати обовязок клієнта у разі незгоди із зміненими тарифами звернутися до банківської установи з заявою про розірвання договору та погасити заборгованість у повному обсязі.

Разом із тим, на думку колегії суддів, зміна умов договору за змістом ст. 654 ЦК України має вчинятись у такій самій формі, що і договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Нормами ст. 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з ч. 2 ст. 638 цього кодексу договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ст. 640 ЦК України). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч. 1 ст. 642 ЦК України).

Таким чином, із змісту наведених норм випливає, що зміна кредитного договору щодо зміни процентної ставки має здійснюватись у письмовій формі шляхом надіслання зацікавленою особою відповідної пропозиції (оферти) у письмовій формі, а зміни набирають чинності з моменту акцепту пропозиції позичальником, що також має бути здійснена у письмовій формі.

Пункт 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг не містять відповідного порядку щодо направлення і прийняття сторонами пропозиції про зміну Тарифів, у тому числі процентної ставки, оскільки визначають, що ознайомитись зі зміненою процентною ставкою позичальник може лише у виписці банку, яку він зобовязаний отримувати. При цьому, за змістом наведених вище Умов та Правил надання банківських послуг, позичальник не має права відхилити змінену в односторонньому порядку банком процентну ставку, а у разі незгоди має право лише на розірвання договору з повною сплатою боргу. При цьому змінена процентна ставка розпочинає діяти відразу з моменту прийняття відповідного рішення Банком і не залежить від волі та волевиявлення позичальника.

Ураховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг визначає можливість зміни тарифів банком в односторонньому порядку, тому є нікчемним щодо зміни процентної ставки банком в контексті положень ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається і він не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Таким чином, з урахуванням встановленої колегією суддів неправомірністю дій відповідача щодо підвищення ним в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом, розрахунок процентів, які слід стягнути з ОСОБА_3 на користь банку, слід здійснювати, виходячи з встановленої умовами договору початкової ставки 30 % на рік.

Однак, зробивши правильний висновок відносно неправомірних дій позивача щодо підвищення в односторонньому порядку процентної ставки, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування кредитом, погодившись з висновком відповідача про відсутність у неї боргу перед банком без його перевірки та не навівши своїх розрахунків. Отже період, за який має стягуватись заборгованість по відсоткам за користування кредитом, враховуючи строк дії картки, апеляційним судом визначається з 15 листопада 2010 року (дати укладення договору) по 30 червня 2014 року (останній день строку дії картки). Згідно з наданим позивачем апеляційному суду розрахунком, виходячи з незмінності 30% процентної ставки, заборгованість за процентами станом на 30 червня 2014 року становила 201,07 грн, яку і слід стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України).

Колегія суддів вважає необґрунтованими вимоги позову про необхідність стягнення на користь позивача заборгованості за пенею і комісією та штрафів (фіксовану частину та процентну складову), оскільки всупереч положень ст. ст. 256, 258 ЦК України АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з пропуском річного строку позовної давності в наведеній частині вимог, а відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, якщо суд не визнає поважними причини пропуску позовної давності. Саме до вимог про стягнення пені, комісії та штрафів ОСОБА_3 в ході розгляду справи районним судом заявлено клопотання про застосування позовної давності. Таким чином, строк позовної давності для звернення позивача до суду із зазначеними вимогами пропущений, а отже у задоволенні позову в частині стягнення пені, комісії та штрафів слід відмовити.

Беручи до уваги невідповідність висновків районного суду обставинам справи, допущення порушень у застосуванні норм матеріального права, апеляційний суд вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» та стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача суму боргу за кредитом та відсотками в межах строку дії договору, який сплинув останнього дня місяця дії картки.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, понесених позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 176,2 грн у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанцій та 264,3 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. 141, 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду від 23 травня 2018 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (м. Новгород-Сіверський, вул. 8-го Березня, буд. 11, ІПН НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) заборгованість по кредитному договору № б/н від 15 листопада 2010 року в сумі 1478 (одна тисяча чотириста сімдесят вісім) грн 70 коп., яка складається з: 1277,63 грн заборгованість за кредитом; 201,07 грн заборгованість по процентам за користування кредитом.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 440 (чотириста сорок) грн 50 коп. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2018 року.

Головуючий:Судді: