Справа № 310/4529/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Бердянське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про встановлення факту,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту в якій зазначила, що вона з 24.07.1969 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який ІНФОРМАЦІЯ_4 помер. Вона звернулась до Бердянського ОУПФУ в Запорізькій області із заявою про переведення її на пенсію по втраті годувальника, але їй відмовили в призначенні пенсії, оскільки відсутній документ, що засвідчує факт перебування на утриманні. Пенсія її чоловіка на момент смерті становила приблизно 9 000 грн., а розмір її пенсії складав 1373 грн., тобто розмір пенсії чоловіка був значно більшим, ніж розмір її пенсії, що свідчить про її перебування на утриманні чоловіка. Пенсія чоловіка була для них основним джерелом засобів для існування. Просила встановити факт перебування ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 на утриманні її чоловіка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

У судовому засіданні заявник та її представник заяву підтримали і просили її задовольнити.

Представник Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подав заяву про розгляд справи в його відсутності.

З'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди (п. 2 ст. 273 ЦПК), якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Видана відповідним органом довідка про те, що за його даними особа не перебувала на утриманні померлого, не виключає можливості встановлення в судовому порядку факту перебування на утриманні. Така довідка оцінюється судом за правилами ст.62 ЦПК.

При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що:

- за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім'ї годувальника, які були на його утриманні (ст.37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» ).

Судом встановлено, що заявник та ОСОБА_2 уклали шлюб 24.07.1969 року (а.с.8).

Чоловік заявника ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.9).

22.03.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про переведення її на пенсію по втраті годувальника, яким був ОСОБА_2, але листом від 06.04.2018 року її повідомили, що перехід на пенсію по втраті годувальника можливий тільки при наданні документів, що передбачені «Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с.11-12).

Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров'я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму ОСОБА_8 (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Непрацездатними членами сім'ї вважаються:

1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні;

3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

До членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

Усиновлені діти мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника нарівні з рідними дітьми.

Пасинок і падчерка мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника нарівні з рідними дітьми, якщо вони не одержували аліментів від батьків.

Неповнолітні діти, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, зберігають це право і в разі їх усиновлення.

Положення цього Закону, що стосуються сім'ї померлого, відповідно поширюються і на сім'ю особи, визнаної безвісно відсутньою або оголошеною померлою у встановленому законом порядку.

Пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, призначаються відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Таким чином, за ст. 36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні. Непрацездатними членами сім'ї вважаються чоловік дружина, батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Пунктом 2.11 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що за документ, який засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім'ї, приймаються довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації). або довідки органів місцевого самоврядування, або довідки про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), видані згідно з вимогами ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Із копії паспорта заявника (а.с.3), довідок від 29.09.2017 року про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб вбачається, що зареєстроване місцем проживання заявника та її чоловіка значиться за адресою: АДРЕСА_1, а фактичне місце проживання та перебування за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.6,7).

Із довідки довідку ТОВ «Текстильник-2015» від 19.03.2018 року про реєстрацію та склад сім'ї, яка надана заявником у Бердянське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на підтвердження факту її перебування на утриманні ОСОБА_2, вбачається, що вона видана організацією, яка розташована в м. Донецьку. Відповідно до ч. 1 п. 27 Додатку до Переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, затвердженого Розпорядженням КМУ № 1085-р від 7 листопада 2014 р., відноситься місто Донецьк Донецької області. Даним Перелік визначено, що органи державної влади тимчасово не здійснюють своїх повноважень у населених пунктах, зазначених в Додатку до Переліку.

Таким чином, судом встановлено, що заявник не має можливості надати в Бердянське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області належний документ, який передбачено пунктом 2.11 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на підтвердження факту перебування на утриманні непрацездатних членів сім'ї, тому цей факт підлягає встановленню в судовому порядку.

Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Судом встановлено, що заявник та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 24.07.1969 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.8).

Із копії паспорта заявника видно, що її зареєстроване місце проживання знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.3). Крім того, із довідок від 29.09.2017 року про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб вбачається, що зареєстроване місце проживання заявника та її чоловіка значиться за адресою: АДРЕСА_1, а фактичне місце проживання та перебування за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.6,7).

Крім того, заявником надано суду довідку ТОВ «Текстильник-2015» від 19.03.2018 року, відповідно до якої, ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_1 і членом її сім'ї є чоловік - ОСОБА_2, який був зареєстрований за вказаною адресою з 13.09.1991 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.10). Зазначена довідка видана товариством, яке розташоване в м. Донецьку Донецької області. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням КМУ № 1085-р від 7 листопада 2014 р., на території міста Донецька Донецької області органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Даючи оцінку довідці ТОВ «Текстильник-2015» від 19.03.2018 року, суд надає їй доказову силу на підставі рішень Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey». «Cypms v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic о f Moldova and Russia». «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій територій треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Аналізуючи зазначеної докази та пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, судом встановлено, що заявник та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю з 24.07.1969 року.

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому за ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», на момент смерті ОСОБА_2 досягла пенсійного віку і відповідно до пенсійного посвідчення НОМЕР_2 від 14.11.2005 року є пенсіонером за віком (а.с.4).

Враховуючи положення ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 є непрацездатною особою.

Стаття 36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає, що до членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, які були на повному утриманні померлого годувальника та одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Згідно довідки №3642 від 23.10.2018 року та довідки від 06.04.2018 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Бердянському об'єднаному УПФУ в Запорізькій області і отримувала пенсію у жовтні, листопаді, грудні 2017 року та січні 2018 року по 1373 грн. щомісячно (а.с.13).

У відповідності до пенсійного посвідчення серія №49356 від 06.03.1991 року ОСОБА_2 був пенсіонером з 01.01.1991 року (а.с.5), а згідно довідок від 19.07.2018 року та від 08.08.2018 року ОСОБА_2 знаходився на обліку в Бердянському об'єднаному УПФУ в Запорізькій області і отримував пенсію з липня 2017 року по грудень 2017 року в розмірі 10740 грн. щомісячно (а.с.31).

На підтвердження витрат, які заявник змушена була нести на лікування суду надано результати медичних досліджень від 19.09.2007 року та від 24.04.2002 року, виписку з медичної картки, довідку Центру первинної медико-санітарної допомоги №5 м. Донецька від 02.03.2018 року, довідку КУ «Центральна міська клінічна лікарня №24 м. Донецька» від 11.10.2018 року, висновок лікаря про захворювання, яким суд придає доказову силу з викладених вище підстав і вважає, що вони свідчать про захворювання ОСОБА_1 з 2002 року та про необхідність нести витрати на проходження нею лікування.

Аналізуючи зазначені докази та пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суд приходить до висновку, що допомога, яка надавалась ОСОБА_1 її чоловіком ОСОБА_2 була для заявника постійним і основним джерелом засобів для існування, тому заява про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 259,263-265,273,315,319,354,355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити факт перебування ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 на утриманні її чоловіка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя