Номер провадження: 22-ц/785/1457/18
Номер справи місцевого суду: 520/8479/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 13.12.2017 року, ухваленого суддею Куриленко О.М.,

встановив:

20.07.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсними договори дарування земельної ділянки № 25 по вул. Уральська у м. Одесі, площею 0,062 га, кадастровий номер :18:010:0018, та житлового будинку, розташованого за зазначеною адресою, які укладені 24.06.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 625 та за реєстровим № 626 відповідно.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що 31.05.2016 між ним та ОСОБА_5, з однієї сторони, та ОСОБА_7, від імені якого діяв ОСОБА_8, з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0.0684 га, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1/А, кадастровий номер №:23:029:0008. Відповідно до п.2.1. Договору, продаж земельної ділянки вчинено за 1524976,66 грн. Позивач стверджував, що у вересні 2016 року стало відомо про те, що даним майном ОСОБА_7 не міг розпоряджатися у зв'язку із тим, що воно знаходилося в іпотеці у ОСОБА_9 та на нього було накладено заборону відчуження. Іпотека та заборона відчуження були зняті на підставі підроблених рішень суду, які були надані ОСОБА_3 державному реєстратору. ОСОБА_3, усвідомлюючи, що її дії містять ознаки злочину, одразу після продажу вищезазначеної земельної ділянки, з метою збереження свого майна та уникнення конфіскації, відчужила (подарувала) належне їй майно, а саме житловий будинок №25 по вул. Уральська у м. Одесі та земельну ділянку, площею 0,062 га, яка розташована за зазначеною адресою, відповідачу ОСОБА_4, чим на теперішній час унеможливила повернення грошових коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_5, якими вона заволоділа шахрайським способом.

Позивач вважав, що вищезазначені договори дарування були укладені без наміру створення правових наслідків, а лише з метою протиправного унеможливлення конфіскації та повернення йому грошових коштів, а відтак дані правочини є фіктивними.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 13.12.2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі. Вирішено питання скасування заходів забезпечення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій в якій з посиланням на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що у провадженні суду перебуває кримінальна справа за обвинуваченням відповідачів у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, однак суд першої інстанції, дійшовши до висновку про відсутність причинно-наслідкового зв'язку між діями ОСОБА_3 та ОСОБА_7 у вченні злочину та укладанням ОСОБА_3 спірних договорів дарування за відсутності вироку суду, протиправно відмовив у задоволені клопотання про зупинення провадження по справі до розгляду зазначеної кримінальної справи. Крім того ОСОБА_2 не погоджується з висновком районного суду відносно того, що суду залишилось не зрозумілим, які свої права та охоронювані законом інтереси захищає позивач, звертаючись до суду з даним позовом, оскільки хоч позивач і є власником земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Обільна, 29/А, однак зазначена земельна ділянка перебуває у іпотеці у ОСОБА_9, який вже звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на неї, що на думку апелянта підтверджує порушення його прав як власника земельної ділянки. Також вважає, що спірні договори дарування були вчинені без наміру створення правових наслідків, що ним обумовлювались, оскільки умисел ОСОБА_3, спрямований на укладення фіктивного правочину підтверджується тим, що остання, знаючи про наслідки своїх злочинних дій, обдарувала свою матір ОСОБА_4 вказаним нерухомим майном. В свою чергу умисел ОСОБА_4 спрямований на укладення фіктивного правочину підтверджується тим, що вона жодної дії як власник квартири з часу укладення договору дарування не здійснює, донька відповідача ОСОБА_3 комунальні платежі за утримання нерухомості не сплачує та долею вказаного будинку не цікавиться. В сукупності вказані обставини свідчать про наявність умислу обох сторін правочину на укладення фіктивного правочину (договору дарування) без створення будь яких реальних юридичних наслідків, що виникають з договору дарування, сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину. За таких обставин, оскільки укладення договорів дарування будинку та земельної ділянки ОСОБА_3 на користь своєї матері ОСОБА_4 відбулось відразу після того як ОСОБА_3 отримала грошові коште за незаконний продаж земельної ділянки, ОСОБА_2 вважає, що вказані правочини є недійсними в силу їх фіктивності, правочини не спрямовані на настання реальних наслідків, що ними передбачені, а вчинені з метою ухилення відповідача ОСОБА_3 від відшкодування шкоди у розмірі 1524976,66 грн. та можливої конфіскації.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 30.06.1995 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8) ОСОБА_10 (т.1, а.с. 99).

В період даного шлюбу народилась донька ОСОБА_4, про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії І-ЖД № 116274, що було видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської рай адміністрації виконкому Одеської міськради (т.1, а.с. 98).

Як вбачається з матеріалів справи, 27.04.2007 року на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстр. № 1978 ОСОБА_3 придбала домоволодіння за адресою Одеська область, м. Одеса, вул. Уральська, буд. 25, яке в цілому складається з житлового будинку, зазначеному на схематичному плані під літерою «А» житловою площею 78,4 кв.м., та надвірних споруд - сарай під літерою «Б», огорожа № 1-4, мостіння І, розташованих на земельній ділянці 617,0 кв.м. (а.с. 70).

В подальшому, на підставі рішення Одеської міської ради від 05.10.2007 року №1981-V ОСОБА_3 приватизувала земельну ділянку площею 0,0620 га. яка знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Уральська, 25, в результаті чого 19.12.2007 року нею було отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯЕ № 675455, який було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 89 (т.1, а.с. 111).

Статтею 61 СК України (в редакції, чинній станом на 16.01.2007 року) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також судом встановлено, що ОСОБА_7 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯБ № 295174, виданого ОРФ ДП «ЦДЗК» 05.05.2005 року, на підставі договору дарування, посвідченого ОСОБА_12 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 30.06.2004 року за р. № 2105, належала земельна ділянка загальною площею 0,0674 га, в тому числі по угіддях: 0,0056 га капітальна, 0,0004 га тимчасова, 0,0075 га прибудинкова територія, 0,0539 га прибудинкова територія, яка розташована за адресою місто Одеса, вулиця Обільна, 29/А (т.1, а.с. 8).

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України (у редакції чинній станом на 01.01.2003 року) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Отже з урахуванням викладеного, районний суд дійшов до висновку, що домоволодіння та земельна ділянка за адресою: Одеська область, м. Одеса, вул. Уральська, буд. 25 були спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7, натомість як земельна ділянка за адресою: місто Одеса, вулиця Обільна, 29/А була особистою власністю останнього.

31.05.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого ОСОБА_7, від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_8, передав у власність (продав), а ОСОБА_2 та ОСОБА_5 прийняли у власність (купили), в рівних частках кожний, земельну ділянку загальною площею 0,0674 га, в тому числі по угіддях: 0,0056 га капітальна, 0,0004 га тимчасова, 0,0075 га прибудинкова територія, 0,0539 га прибудинкова територія, яка розташована за адресою місто Одеса, вулиця Обільна, 29/А. Кадастровий номер :23:029:0008, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т.1, а.с. 6-7).

Відповідно до п. 2.1 даного Договору, за домовленістю сторін продаж земельної ділянки вчинено за 1 524 876, 66 гривень, які Продавець одержав від Покупців повністю до підписання цього договору, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 31.05.2016 року, платіжним дорученням № 2 від 31.05.2016 року, виданим ПАТ «БАНК ВОСТОК».

Також судом встановлено, що 24.06.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим №625 та №626 були посвідчені договори дарування, відповідно до умов яких ОСОБА_3 передала безоплатно майно у власність (подарувала), а ОСОБА_4 прийняла безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,0620 га та житловий будинок, які розташовані за адресою: місто Одеса, вулиця Уральська, 25 (т.1, а.с. 67, 108).

Вищевказані правочини були посвідчені у відповідності до ст. 65 СК України за згодою ОСОБА_7, про що свідчать його відповідні нотаріально посвідчені заяви (т.1, а.с. 68, 110).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач та його представник у судовому засіданні посилались на те, що земельною ділянкою за адресою: місто Одеса, вулиця Обільна, 29/А громадянин ОСОБА_7 не міг розпоряджатися у зв'язку із тим, що вона знаходилася в іпотеці у ОСОБА_9 та неї було накладено заборону відчуження. Іпотека та заборона відчуження були зняті на підставі підроблених рішень суду, які були надані ОСОБА_3 державному реєстратору. ОСОБА_3, знаючи, що її дії містять ознаки злочину, одразу після продажу вищезазначеної земельної ділянки, з метою збереження свого майна та уникнення конфіскації, відчужила (подарувала) належне їй майно, чим на теперішній час унеможливила повернення грошових коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_5, якими вона заволоділа шахрайським способом.

Дійсно, районним судом встановлено, що 23.01.2017 року старшим слідчим СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області майором поліції ОСОБА_13 було повідомлено ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про те, що вони підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 4 КК України, а саме заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах (т.1, а.с. 26-29).

З вказаних повідомлень про підозру вбачається, що досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_7 з ОСОБА_3 з метою заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 та ОСОБА_5, використовуючи завідомо підроблене рішення Київського районного суд м. Одеси від 06.04.2016 року по цивільний справі №520/318/16-ц, зняли заборону відчуження земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Одеса. вул. Обільна, 29/А, та через представника ОСОБА_8 уклали договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянці з ОСОБА_2 та ОСОБА_5, який був засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріально округу ОСОБА_14 та зареєстрованим в реєстрі за №526. Після укладення договору, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 заволоділи грошовими коштами ОСОБА_2 у сумі 762 438,33 грн. та грошовими коштами ОСОБА_5 у сумі 762 438,33 грн., всього на загальну суму 1 524 876, 66 грн.

У судовому засіданні було встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси не перебувала цивільна справа №520/318/16-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_15 третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_16 про визнання припиненим зобовязання за договором позики та іпотечним договором, зняття заборони відчуження, а також цивільна справа № 520/1405/16-ц за позовом ОСОБА_7 до Першого Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції, третя особа ОСОБА_15 про звільнення майна з під арешту, а відповідно й не ухвалювались рішення від 06.04.2016 року та 29.04.2016 року (т.1, а.с. 19-25).

Разом з тим, суд взяв до уваги, що на теперішній час відсутній вмотивований вирок суду про визнання винними ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, а у відповідності до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Окрім того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №92204016 від 18.07.2017 року вбачається, що власниками земельної ділянки за адресою м. Одеса, вул. Обільна, 29/А є ОСОБА_2 та ОСОБА_5. Відомості про реєстрацію іншого речового права; про державну реєстрацію іпотеки та обтяжень - відсутні (т.1, а.с. 18).

Отже, за наявними в матеріалах справи доказами, суд не мав можливості перевірити та встановити чи перебувала земельна ділянка за адресою: м. Одеса, вул. Обільна, 29/А взагалі під іпотекою, коли її було знято, ким та на підставі чого, з клопотаннями про витребування будь-яких доказів, а саме документів, які стали підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2016 року сторона позивача не зверталась, у зв`язку з чим справа розглядалася за наявними у ній документами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення рішення), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи вищенаведене, суд вважав, що позивач не довів причинно-наслідковий зв'язок між діями ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України та укладанням ОСОБА_3 спірних договорів дарування.

Крім того, вирішуючи питання по суті, суд взяв до уваги, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на теперішній час є власниками земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Обільна, 29/А, їх право власності ніким не оспорено та не скасовано, договір від 31.05.2016 року недійсним в судовому порядку не визнаний, доказів наявності рішення суду щодо звернення стягнення на вказану земельну ділянку чи її витребування у позивача суду надано не було, так як і не було надано доказів існування будь-яких рішень суду про стягнення з відповідача на користь позивача грошових сум, у зв`язку з чим не встановлено, які свої права та охоронювані законом інтереси захищає позивач, звертаючись до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 6, ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє, або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, це зокрема: його зміст не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, згідно вимог ч.1 ст.205 ЦК України, може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України визначає, що правочин є вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (частина 2).

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд першої інстанції вважав, що укладені договори дарування від 24.06.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідають зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно роз'яснень, наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином або взагалі можуть не мати правової мети.

Ознака фіктивності має бути властива діям обох сторін правочину. У випадку, коли одна сторона діяла лише для вигляду, а друга - мала за мету досягти правового результату, такий правочин не являється фіктивним.

Тягар доказування фіктивності правочину покладається на особу, яка звернулася до суду із позовом про визнання такого фіктивного правочину недійсним, тобто, саме на позивача законом покладено обов'язок доведення відсутності наміру у сторін на створення правових наслідків на момент вчинення правочину.

Суд вважав, що в порушення вимог ч3 ст. 10, ст.ст. 57 та 60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час розгляду справи) позивач не надав суду належних доказів, які би свідчили, що при укладенні оскаржуваних договорів дарування, сторони уклали їх без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Крім того, судом враховано той факт, що спірні договори буди укладені між матірю та донькою, а також укладаючи договори дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в п.10 підтвердили, що ці договори не носять характеру уявного та удаваного правочину.

Таким чином районний суд дійшов до висновку, що правочини, вчинені сторонами, не можуть бути визнані фіктивними, оскільки їх дії свідчать про намір набути, змінити чи припинити цивільні права та обов'язки, як це передбачено п.5 ст.203 ЦК України, а доказів зворотного у судовому засіданні надано не було.

Також відповідно до п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Як вбачається із оспорюваного договору, нотаріусом роз'яснювався сторонам зміст договору та правові наслідки, які настануть. В момент їх укладення сторони договору мали на меті реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а саме - перехід права власності на нерухоме майно; сторонами договору було додержано усіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, який посвідчується нотаріально (ст.203 ЦК України), тому суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову має бути відмовлено у повному обсязі.

У відповідності до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, на думку суду, оспорюваними договорами права ОСОБА_2 не порушені, а відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає лише порушене право особи у спосіб, встановлений законом, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в ст.317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У ст.321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що вимоги позивача не доведені, є передчасними, обставини, викладені в позовній заяві, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, від так законні підстави для задоволення позову судом не встановлені.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до дублювання позову та переоцінки доказів у справі, яким суд надав належну правову оцінку.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Крім того колегія суддів зазначає, що всі твердження апелянта, що стосуються кримінального провадження щодо вчинення відповідачем шахрайських дій, не стосуються оспорюваного правочину, а тому не мають правового значення для вирішення даного спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 255, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 13.12.2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.10.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_17