Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 156/496/16-ц

провадження № 61-29326 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4;

представник позивачів - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представник відповідача - ОСОБА_7;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Осіпука В. В.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Позовна заява мотивована тим, що 07 травня 2013 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Fiat Scudo», номерний знак НОМЕР_1, на підставі довіреності власника - ОСОБА_8 від 27 жовтня 2006 року, припаркувала транспортний засіб з правої сторони проїжджої частини по вул. Грушевського у смт Іваничі Волинської області. Близько 09 год. ОСОБА_6, керуючи автомобілем «Hyundai», номерний знак НОМЕР_2, по вул. Грушевського у смт Іваничі Волинської області, не вибрала безпечної швидкості руху та допустила зіткнення з автомобілем «Fiat Scudo», номерний знак НОМЕР_1, унаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 20 травня 2013 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 була застрахована у приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Нова» (далі - ПрАТ «СК «Нова»), згідно з полісом від 07 вересня 2012 року № АВ 13313193 з визначенням франшизи у розмірі 1 тис. грн.

ОСОБА_3 звернувся із заявою до ПрАТ «СК «Нова» про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою (далі - ДТП). Страховою компанією йому було виплачено лише 500 грн 91 коп.

Позивачі вважали такий розмір відшкодування недостатнім, оскільки згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля від 15 листопада 2013 року вартість матеріального збитку, завданого власнику даного транспортного засобу на момент проведення дослідження, становила 5 939 грн 24 коп. А згідно з висновком додаткового експертного автотоварознавчого дослідження від 01 серпня 2016 року вартість відновлювального ремонту складала 16 277 грн 11 коп.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачі просили суд стягнути з відповідача на їх користь 15 776 грн 20 коп. (із розрахунку 16 277 грн 11 коп. - 500 грн 91 коп. страхового відшкодування) на відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу унаслідок ДТП, яка мала місце 07 травня 2013 року; а також понесені ними судові витрати.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 06 березня 2017 року у складі судді Ференс-Піжук О. Р. у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що розмір майнової шкоди, яку визначили позивачі до стягнення з відповідача на відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу унаслідок ДТП, що сталася 07 травня 2013 року з вини відповідача, є безпідставною і необґрунтованою, оскільки з наданих позивачами висновками експертних досліджень неможливо встановити, чи скриті пошкодження радіатора водяного охолодження є безпосереднім наслідком ДТП, чи були спричинені до або вже після ДТП, у тому числі в процесі тривалої експлуатації транспортного засобу позивачами, оскільки додаткове експертне автотоварознавче дослідження складене 01 серпня 2016 року, тобто більше як через три роки після скоєння відповідачем ДТП. Незважаючи на роз'яснення судом про можливість призначення відповідної експертизи, ніхто зі сторін таке клопотання не заявив.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задоволено. Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 06 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 вартість матеріального збитку у розмірі 15 696 грн 66 коп., завданого пошкодженням автомобіля «Fiat Scudo», номерний знак НОМЕР_1, унаслідок ДТП, що сталась 07 травня 2013 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином відповідач має відшкодувати позивачам вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням автомобіля «Fiat Scudo», номерний знак НОМЕР_1, унаслідок ДТП, що сталась 07 травня 2013 року, у розмірі, визначеному висновком судової автотоварознавчої експертизи від 01 серпня 2017 року № 8754, проведеної на стадії апеляційного провадження.

У листопаді 2017 року ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не навів мотивів відхилення доводів відповідача щодо недоведеності позивачами причинно-наслідкового зв'язку між дорожньо-транспортною пригодою та пошкодженнями, зазначеними позивачами.

Суд першої інстанції правильно вказав, що з наданих позивачами на підтвердження позовних вимог висновками експертних досліджень неможливо встановити, чи скриті пошкодження радіатора водяного охолодження є безпосереднім наслідком ДТП, чи були спричинені до або вже після ДТП, у тому числі в процесі тривалої експлуатації транспортного засобу позивачами, оскільки додаткове експертне автотоварознавче дослідження, на яке посилаються позивачі, як на підтвердження розміру шкоди, складене 01 серпня 2016 року, тобто більше як через три роки після скоєння відповідачем ДТП. Протягом цього періоду автомобіль експлуатувався, його пробіг становив близько 20 тис. км, що позивачами не заперечувалось.

Крім того, до суду першої інстанції представником відповідача було заявлено клопотання про застосування позовної давності, оскільки ДТП, унаслідок якої транспортний засіб позивачів отримав механічні пошкодження, сталася 07 травня 2013 року, а позивачі звернулися до суду з даним позовом 10 липня 2016 року, тобто з пропуском встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності і не ставили питання про його поновлення судом.

Проте ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 30 листопада 2016 року у задоволенні клопотання про застосування позовної давності було відмовлено з посиланням на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові № 6-192цс16 від 29 червня 2016 року, оскільки позивачі дізналися про порушення свого права 30 вересня 2013 року, коли їм було виплачено страхове відшкодування, і в межах строку позовної давності, тобто 10 липня 2016 року звернулися з позовом до суду.

У січні 2018 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали відзив на касаційну скаргу, в якому зазначили, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. Посилались на те, що відповідач винна у скоєнні ДТП, що підтверджено постановою суду. Вони надали суду як висновки експертного автотоварознавчого дослідження від 01 серпня 2016 року № 0032, так і висновок судової автотоварознавчої експертизи від 01 серпня 2017 року № 8754, тому сума завданої їм матеріальної шкоди підтверджена належним чином.

Заперечуючи проти розміру шкоди, відповідач не надав доказів на підтвердження своїх заперечень. Заяву відповідача про застосування позовної давності вважали необґрунтованою.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 07 травня 2013 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Fiat Scudo», номерний знак НОМЕР_1, на підставі довіреності власника - ОСОБА_8, припаркувала транспортний засіб з правої сторони проїжджої частини по вул. Грушевського у смт Іваничі Волинської області. Близько 09 год. ОСОБА_6, керуючи автомобілем «Hyundai», номерний знак НОМЕР_2, по вул. Грушевського у смт Іваничі Волинської області, не вибрала безпечної швидкості руху та допустила зіткнення з автомобілем «Fiat Scudo», номерний знак НОМЕР_1, унаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 20 травня 2013 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу.

Згідно з частиною четвертою статті 61 ЦПК України 2004 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 була застрахована у ПрАТ «СК «Нова» згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 07 вересня 2012 року № АВ 13313193 з визначенням франшизи у розмірі 1 тис. грн.

30 вересня 2013 року ПрАТ «СК «Нова» виплатила ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 500 грн 91 коп.

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 15 листопада 2013 року № 0068 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Fiat Scudo», номерний знак НОМЕР_1, складала 5 939 грн 24 коп., в якому зазначені пошкодження автомобіля: номерний знак, передній бампер, решітка радіатора, відсутня передня емблема, корпус правої фари, перекіс пройми капота, деформація передньої обліцовки, ближнє світло передньої фари лівої та звуковий сигнал не працюють.

У додатковому експертному автотоварознавчому дослідження від 01 серпня 2016 року № 0032 визначено вартість матеріального збитку на момент проведення дослідження у розмірі 16 277 грн 11 коп. з урахуванням заміни радіатора водяного охолодження.

Районний суд вважав, що цих доказів недостатньо для задоволення позову, зазначивши, що неможливо встановити, чи скриті пошкодження радіатора водяного охолодження є безпосереднім наслідком ДТП, чи були спричинені до або вже після ДТП, у тому числі в процесі тривалої експлуатації транспортного засобу позивачами, оскільки додаткове експертне автотоварознавче дослідження складене 01 серпня 2016 року, тобто більше як через три роки після ДТП.

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи складеного 01 серпня 2017 року № 8754, проведеної на підставі ухвали апеляційного суду Волинської області від 08 червня 2017 року, призначеної за клопотанням представника позивачів - ОСОБА_5, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобілю «Fiat Scudo», номерний знак НОМЕР_1, унаслідок ДТП, яка сталася 07 травня 2013 року за участю автомобіля «Hyundai», номерний знак НОМЕР_2, станом на час проведення експертизи складає 16 197 грн 57 коп.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У порушення статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не перевірив доводів відповідача про недоведеність наявності причинно-наслідкового зв'язку між розміром збитків, заявленим позивачами, та шкодою, завданою унаслідок ДТП. Також апеляційний суд не врахував, що додаткове експертне автотоварознавче дослідження № 0032 складене 01 серпня 2016 року, а висновок судової автотоварознавчої експертизи № 8754 складено 01 серпня 2017 року, тобто більше як через чотири роки після ДТП; та не визначився чи зазначені у ньому нові пошкодження, які не були зазначені у висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 15 листопада 2013 року № 0068, чи можливо встановити, що скриті пошкодження радіатора водяного охолодження є безпосереднім наслідком ДТП, чи були вони спричинені до або вже після ДТП, у тому числі у процесі тривалої експлуатації транспортного засобу позивачами (більше чотирьох років), оскільки доведено, що протягом цього періоду автомобіль експлуатувався, був частково відновлений після ДТП, його пробіг за цей час склав близько 30 тис. км, що позивачами не заперечувалось (частина перша статті 61 ЦПК України 2004 року).

Разом з тим, з урахуванням вимог статті 400 ЦПК України не може залишатися в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки воно ґрунтується на припущеннях, що заборонено частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року.

Крім того, районний суд, як і апеляційний суд, не звернув уваги на таке.

Представником ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - до суду першої інстанції було подано заяву про застосування позовної давності (а.с 150).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 30 листопада 2016 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10 - про застосування позовної давності відмовлено з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 29 червня 2016 року № 6-192цс16 (а.с. 160).

Суд керувався тим, що застосувати позовну даність у цьому спорі немає підстав, оскільки її перебіг починається не з дня скоєння ДТП, а з 30 вересня 2013 року, коли ОСОБА_3 було виплачено страхове відшкодування. Оскільки позов пред'явлено 10 липня 2016 року, то підстави для застосування позовної давності відсутні.

Разом з тим суди не врахували таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права, тобто після виникнення права на захист.

Завдання потерпілому шкоди унаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик).

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки деліктне і договірне зобов'язання не є тотожними за своєю правовою природою, відповідно слід розрізняти й моменти, з яких починається перебіг позовної давності за вимогами потерпілого в кожному з таких зобов'язань.

Зокрема, якщо потерпілий звертається з вимогою до страхової компанії, він використовує своє право вимоги як кредитор у договірному зобов'язанні. У такому випадку перебіг позовної давності для такої вимоги починається з моменту, коли саме страхова компанія порушила свій обов'язок за договором, тобто коли страховик відмовився виплачувати потерпілому страхове відшкодування повністю чи частково. До такої відмови страховика відсутні підстави вважати, що страхова компанія порушила право потерпілого в договірному зобов'язанні.

Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 29 червня 2016 року № 6-192цс16, яку суд першої інстанції неправильно застосував, оскільки цей висновок стосується вимог до страховика, а суд апеляційної інстанції недоліки суду першої інстанції не усунув.

Натомість, якщо потерпілий приймає рішення звернутися з вимогою про відшкодування шкоди до безпосереднього заподіювача шкоди - винуватця ДТП, то він, потерпілий, виступає кредитором у деліктному зобов'язанні. Особливість деліктного зобов'язання свідчить про те, що перебіг позовної давності для вимоги потерпілого в такому випадку починається з дня скоєння ДТП, адже, як правило, саме в цей день потерпілий дізнається або повинен дізнатися про порушення свого права та про особу, що його порушила

Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року № 6-1365цс17.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_3 після настання ДТП, у травні 2013 року, вже звернувся до страховика відповідача із заявою про виплату йому страхового відшкодування у зв'язку з ДТП, що сталася з вини ОСОБА_6, з якою страховик уклав договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту відповідальності. 30 вересня 2013 року ПрАТ «СК «Нова» виплатила ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 500 грн 91 коп.

Отже, позивачі дізналися про порушення свого права та про особу, яка його порушила (водія, що спричинив ДТП - ОСОБА_6.), 7 травня 2013 року, тобто в день скоєння ДТП, унаслідок якої пошкоджено автомобіль, право користування яким мала ОСОБА_4, і йому завдано шкоди, і саме із цього часу у позивачів виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 06 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк