Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 757/9006/16-ц

провадження № 61-6150св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року у складі судді Писанець В. А. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що у період перебування у шлюбі з відповідачем у них народилася дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з нею.

З грудня 2011 року ОСОБА_3 участі у виховані дитини не приймає, систематично та безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, направлених на оздоровлення (відпочинок) дитини, забезпечення належного духовного та інтелектуального розвитку, протягом останніх чотирьох років безпідставно відмовляє у наданні дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини з метою оздоровлення, яка такого потребує, зокрема перебування на морських курортах, особливо після перенесених у 2015 році захворювань, що потягнули погіршення стану її здоров'я.

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила надати їй дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2 в наступні країни та періоди: до Арабської Республіки Єгипет (Єгипет) строком на два тижні, у період з 25 вересня 2017 року по 15 жовтня 2017 року, з 25 лютого 2018 року по 15 березня 2018 року; до Республіки Фінляндія строком на два тижні, у період з 20 грудня 2018 року по 15 січня 2019 року; до Арабської Республіки Єгипет (Єгипет) строком на два тижні, у період з 18 березня 2019 року по 07 квітня 2019 року; до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії строком на два тижні, у період з 20 квітня 2019 року по 12 травня 2019 року; до Королівства Іспанія (Іспанія) строком на два тижні, у період з 25 липня 2019 року по 25 серпня 2019 року; до Домініканської Республіки строком на два тижні, у період з

21 жовтня 2019 року по 10 жовтня 2019 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року позов задоволено.

Надано дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводу матері ОСОБА_1, без згоди (дозволу) батька ОСОБА_2 в наступні країни та періоди:Арабська Республіка Єгипет (Єгипет) строком на два тижні (14 днів) - з 25 вересня

2017 року по 15 жовтня 2017 року; Арабська Республіка Єгипет (Єгипет) строком на два тижні (14 днів) - з 25 лютого 2018 року по 15 березня

2018 року; Республіка Фінляндія строком на два тижні (14 днів) - з

20 грудня 2018 року по 15 січня 2019 року;Арабська Республіка Єгипет (Єгипет) строком на два тижні (14 днів) - з 18 березня 2019 року по 07 квітня 2019 року; Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії строком на два тижні (14 днів) у період - з 20 квітня 2019 року по 12 травня 2019 року; Королівство Іспанія (Іспанія) строком на два тижні (14 днів) - з

25 липня 2019 року по 25 серпня 2019 року;Домініканська Республіка строком на два тижні (14 днів) - з 21 жовтня 2019 року по 10 жовтня 2019 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виїзд малолітньої дитини за кордон не суперечить її інтересам, сприяє її оздоровленню (відпочинку) та гармонійному розвитку, і не призводить до порушення балансу інтересів батька та інтересів неповнолітньої дитини.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Печерського районного суду

м. Києва від 19 липня 2017 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_1 діє виключно в інтересах малолітньої дитини, виїзд дитини за кордон носить тимчасовий характер, не пов'язаний з визначенням її місця проживання чи еміграцією, та має на меті оздоровлення дитини і її розвиток. Жодних обмежень чи заборон, які б унеможливлювали тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_3 за кордон, не встановлено.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листопаді 2017 року,

ОСОБА_2 просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами першої і апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що законодавцем передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків на разовий виїзд дитини, а не на постійні поїздки та ще й протягом значного проміжку часу (понад 2 роки). Надаючи дозвіл на багаторазові виїзди за кордон, суд позбавив його можливості брати участь у вихованні дитини та у спілкуванні з нею, в тому числі в день її народження, на Новорічні та інші свята.

Зазначав, що у порушення норм процесуального права суд не направляв йому копію позовної заяви, а також додатки до неї, у зв'язку з чим був позбавлений можливості належно здійснювати захист своїх законних прав в суді. Вважав, що відповідач умисно не повідомила суд його контактні дані (електронну скриньку, номер телефону), за якими можливо було б здійснити його виклик у судове засідання.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, у якому позивач просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що приписи Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» не забороняють ухвалення судових рішень відносно декількох конкретних одноразових виїздів з визначенням їх початку і закінчення, із зазначенням країни прямування, у межах розгляду об'єднаних і пов'язаних між собою вимог в одній позовній заяві. Відповідач не приймає участь у вихованні дитини та відмовляється від запланованих з нею зустрічей, а його твердження про те, що він не заперечує проти виїзду дитини за кордон, спростовуються попередньо ухваленими судовими рішеннями з цих питань.

Відповідач неодноразово повідомлявся про дату, місце і час судового розгляду, проте не з'являвся у судове засідання з метою використання зазначеної обставини як єдиної підстави для апеляційного та касаційного оскарження. Крім того, йому було направлено заяви про зміну позовних вимог за трьома адресами, поштову кореспонденцію за якими відповідач з невідомих причин не отримує.

Звертала увагу на те, що 18 травня 2017 року дитині було поставлено діагноз бронхіальна астма, а тому дитина за станом здоров'я потребує систематичного оздоровлення на морських курортах.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

02 лютого 2018 року матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини першої статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними, обґрунтованими.

Судами установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народилася дочка ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу між сторонами, дочка залишилась проживати з матір'ю.

Згідно копій виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, довідки дитячої клінічної лікарні від 13 листопада 2015 року № 7, ОСОБА_3 перебувала на лікуванні у дитячій клінічній лікарні № 7

м. Києва: з 04 лютого 2015 року по 20 лютого 2015 року, з 13 червня 2015 року по 15 червня 2015 року, з 12 листопада 2015 року по 20 листопада 2015 року.

У січні 2016 року позивач звернулася до ОСОБА_2 із письмовою заявою про надання дозволу на перетин державного кордону України малолітньою донькою ОСОБА_3 для тимчасового виїзду дитини на оздоровлення (відпочинок).

29 січня 2016 року відповідач направив на адресу позивача лист, в якому повідомив, що відмовляє у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон на оздоровлення (відпочинок), посилаючись на створення позивачем перешкод для нього у спілкуванні з дитиною, приховуванні її, забороні в отриманні інформації стосовно стану здоров'я дитини, відомостей про заплановану подорож.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

З наявного у матеріалах справи висновку експертного дослідження за результатами проведення психологічного дослідження від 17 лютого

2015 року вбачається, що за умов емоційно-позитивного зв'язку між батьком та дитиною її перебування на відпочину (короткострокові (до двадцяти днів), від'їзди не мають потенціювати негативного впливу на відношення батька з дитиною (на відношення батька до дитини та дитини до батька).

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_1 ставила питання про надання дозволів для виїздів за кордон на короткостроковий термін, метою яких є оздоровлення/відпочинок дитини, тобто позивач діє в інтересах дитини та з метою забезпечення їй найкращих умов розвитку. Такі недовготривалі перебування дитини поза межами України не перешкоджають спілкуванню з батьком.

Суди попередніх інстанцій, ураховуючи, що дитина проживає з матір'ю, яка забезпечує та піклується про її гармонійний фізичний і духовний розвиток, рівень життя дитини, дійшли обгрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасові виїзди дитини з матір'ю за кордон, із зазначенням періоду перебування, назви країни, здійснених з метою оздоровлення і відпочинку, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом

впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 04 липня 2018 року, за наслідками розгляду справи № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). При цьому, Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відійти від правового висновку Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (провадження № 6-15цс17), за змістом якого дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначення його початку й закінчення; пріорітетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.

Доводи касаційної скарги про те, що надаючи дозвіл на багаторазові виїзди за кордон відповідача, суди позбавили батька можливості брати участь у вихованні дитини та у спілкуванні з нею, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

З наданих відомостей Печерським районним у м. Києві центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 23 травня 2017 року № 481 щодо кількості проведених на базі Центру зустрічей ОСОБА_2 з малолітньою дочкою ОСОБА_3, убачається, що продовж 2016 року повинно було відбутись 76 зустрічей на базі Центру, з яких відбулися три зустрічі: 28 січня 2016 року,

17 квітня 2016 року, 21 лютого 2016 року, п'ятнадцять зустрічей не відбулося у зв'язку із зайнятістю ОСОБА_2, інші 58 - у зв'язку з неприбуттям ОСОБА_2 до центру без повідомлення причини. За період з 01 січня 2017 року по 18 травня 2017 року повинно було відбутися 29 зустрічей, проте відбулися лише 2 зустрічі: 05 лютого 2017 року та 02 квітня 2017 року. Зустрічі поза межами Центру проводились без присутності спеціалістів Центру.

Крім того, короткострокова відсутність малолітньої ОСОБА_3 на території України не свідчить про те, що відповідач саме в ці дні проводитиме час з дитиною, а тому відсутні підстави вважати обгрунтованими твердження заявника про можливість настання негативних наслідків, що можуть виплинути на стосунки між батьком та дитиною.

Не можуть бути й підставою для скасування судових рішень і посилання касаційної скарги на порушення судами норм процесуального права, зокрема щодо необізнаності відповідача про зміст позовних вимог, оскільки позовна заява направлялась ОСОБА_2 на адресу його місця реєстрації, однак поверталась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Посилання на те, що він просив надати копії позовної заяви з додатками до неї у своїй заяві (вх. № 84182 від 13.07.2017) спростовуються змістом цієї заяви. Крім того, після постановлення ухвали Печерського районного суду від 09 лютого 2017 року про скасування заочного рішення від 03 червня

2016 року, ОСОБА_2 не був позбавлений можливості ознайомитись з матеріалами справи, та надати суду необхідні відомості про його фактичне місцезнаходження, а також його контактні дані.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень вказівка у резолютивній частині рішення суду першої інстанції на тривалість періодів перебування дитини за кордоном у супроводі матері «14 днів», яку виходячи з арифметичних розрахунків визначено неправильно, а також допущену описку у зазначенні періоду «з 21 жовтня 2019 року по 10 жовтня 2019 року», які можливо усунути шляхом виправлення описки та арифметичної помилки в порядку, встановленому статтею 269 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зогляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень правильно застосували норми матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючисьстаттями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик