КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 758/3962/14-ц Головуючий у суді І інстанції Зарицька Ю.Л.
Провадження № 22-ц/824/1261/2018 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У квітні 2014 року ПАТ «ПроКредит Банк» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 12 жовтня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_5 було укладено рамкову угоду № 9, відповідно до якої кредитор на положеннях та умовах цієї угоди та договорів про надання траншу відкриває позичальнику кредитну лінію строком 192 місяці в розмірі, що не може перевищувати еквівалент 500 000,00 дол. США.

12 жовтня 2007 року між банком та позичальником укладено договір про надання траншу № 20.1215/9, до якого договором № 1 від 21 грудня 2009 року та договором № 2 від 28 травня 2010 року висились зміни, та за умовами якого ОСОБА_5 було надано кредит в розмірі 400 000,00 дол. США зі сплатою 12 % річних та зі строком користування 180 місяців.

З метою забезпечення виконання зобовязань за рамковою угодою та договором траншу, цього ж дня між ЗАТ «ПроКредит Банк» та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 (з кожним окремо) укладено договори поруки № 9-ДП1 та 9-ДП2 відповідно.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 5 грудня 2013 року стягнуто із ОСОБА_5 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» 371 431,78 дол. США, еквівалент суми 2 967 739,92 грн. боргу по капіталу, 12 111,83 дол. США, еквівалент суми 96 773,52 грн. боргу по процентах по графіку, 142 184,41 грн. комісії за управління кредитом, 37 122,01 грн. пені. та 1 820,00 грн. судових витрат.

Оскільки позичальник свої зобовязання за рамковою угодою та договором траншу належним чином не виконував, на письмові вимоги банку не реагував, а рішення суду про стягнення заборгованості переглядається в апеляційному порядку, то станом на 21 липня 2015 року борг значно збільшився, а саме було донараховано відсотки за фактичне неправомірне користування кредитними коштами в розмірі 3 846 714,10 грн., що є еквівалентом 174 595,89 дол. США, та пеню в розмірі 3 846 714,10 грн., всього 7 693 428,20 грн.,які позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути із позичальника в солідарному порядку з кожним із поручителів на свою користь.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» 7 693 428, 20 грн., з яких: 3 846 714,10 грн. - борг по відсотках за фактичне неправомірне користування кредитними коштами, 3 846 714,10 грн. - пеня; 3 654,00 грн. - витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 8 серпня 2018 року заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та закрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначили, що останній платіж за кредитом позичальник здійснив у березні 2011 року, з попереднім позовом банк звернувся у жовтні 2011 року, тому в силу вимог частини 4 статті 559 ЦК України порука є припиненою, адже кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявив вимоги до поручителів. Крім того, у 2009-2010 роках виникали прострочки, про які поручителям не було відомо, як і про внесення змін до договору траншу. Суд першої інстанції безпідставно відновив провадження у справі та розглянув її за відсутності відповідачів, не повідомлених належним чином про судові засідання. Натомість відповідач ОСОБА_5, будучи учасником АТО, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, відтак провадження у справі підлягає закриттю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «ПроКредит Банк» - адвокат Грішина Н.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване заочне рішення суду - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Свої вимоги мотивувала тим, що строк виконання основного зобовязання був змінений позивачем шляхом направлення 10 травня 2011 року відповідачам вимог про дострокове погашення кредитної заборгованості у строк до 17 травня 2011 року, тому шестимісячний строк, встановлений у частині 4 статті 559 ЦК України підлягає обрахування саме з цієї дати та закінчився 17 листопада 2011 року. Оскільки банк реалізував своє право на стягнення заборгованості до смерті позичальника, то підстав для припинення поруки та закриття провадження немає. Факти, які викладені в апеляційній скарзі, не відповідають дійсності та можуть ввести апеляційний суд в оману.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин 1, 2, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 12 жовтня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», та ОСОБА_5 було укладено рамкову угоду № 9, відповідно до якої кредитор на положеннях та умовах цієї угоди та договорів про надання траншу відкриває позичальнику кредитну лінію строком 192 місяці в розмірі, що не може перевищувати еквівалент 500 000,00 дол. США.

На підставі рамкової угоди 12 жовтня 2007 року між банком та позичальником укладено договір про надання траншу № 20.1215/9, за умовами якого ОСОБА_5 для придбання квартири було надано кредит в розмірі 400 000,00 дол. США зі сплатою 12 % річних та зі строком користування 180 місяців.

Згідно із пунктом 1.3. цього договору, проценти за користування кредитом обчислюються від суми непогашеного залишку кредиту за кожен календарний день користування кредитом та нараховуються в строки, що зазначені в графіку як дні платежу.

Згідно із пунктом 2.4. цього договору, у випадку прострочення позичальником встановлених цим договором строків погашення грошових зобовязань позичальник сплачує кредитору штрафну неустойку у вигляді пені у розмірі 0,5 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 гривень за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості.

З метою забезпечення виконання зобовязань за рамковою угодою та договором траншу, 12 жовтня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 (з кожним окремо) укладено договори поруки № 9-ДП1 та 9-ДП2 відповідно, за якими поручителі добровільно зобовязалися відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань, що витікають із рамкової угоди та інших договорів, що є її невідємною частиною.

21 грудня 2009 між ЗАТ «ПроКредит Банк», та ОСОБА_5 укладено договір № 1 про внесення змін до договору траншу, згідно якого за користування кредитом встановлюється диференційована процентна ставка, яка залежить від періоду користування кредитом, а саме: з 21 грудня 2009 року по 24 травня 2010 року 3 % річних, весь інший період користування кредитом 12 % річних.

Також 28 травня 2010 між сторонами укладено договір № 2 про внесення змін до договору траншу, відповідно до якого позичальник зобовязаний сплатити кредитору одноразову комісію за управління кредитом та змінено процентну ставку, а саме: з 28 травня 2010 року по 23 червня 2010 року - 0,5 % річних, весь інший період користування кредитом - 12 % річних.

10 травня 2011 року банк направив усім відповідачам вимоги про повне дострокове погашення кредиту. Незважаючи на те, що поручителі отримали їх 13 травня 2011 року, вони на них не прореагували.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 5 грудня 2013 року у справі № 2-4952/11 за позов ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» 371 431,78 дол. США, еквівалент суми 2 967 739,92 грн. боргу по капіталу, 12 111,83 дол. США, еквівалент суми 96 773,52 грн. боргу по процентах по графіку, 142 184,41 грн. комісії за управління кредитом, 37 122,01 грн. пені. та 1 820,00 грн. судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ПАТ «ПроКредит Банк», ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «ПроКредит Банк», ОСОБА_5 про визнання договору про надання траншу недійсним відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 червня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 відхилено.

Апеляційну скаргу ПАТ «ПроКредит Банк» задоволено частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 5 грудня 2013 року в частині відмови ПАТ «ПроКредит Банк» у стягненні кредитної заборгованості з ОСОБА_3, ОСОБА_4 як солідарних із ОСОБА_5 боржників скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення наступного змісту.

Позов ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Солідарно із ОСОБА_5 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованість за рамковою угодою № 9 від 12 жовтня 2007 року та договором про надання траншу № 20.1215/9 від 12 жовтня 2007 року (із змінами та доповненнями) у розмірі 371 431,78 дол. США, еквівалент суми 2 968 854,22 грн. боргу по капіталу, 12 111,83 дол. США, еквівалент суми 96 773,52 грн. боргу по процентах згідно з графіком та 37 122,01 грн. пені.

Солідарно із ОСОБА_5 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованість за рамковою угодою № 9 від 12 жовтня 2007 року та договором про надання траншу № 20.1215/9 від 12 жовтня 2007 року (із змінами та доповненнями) у розмірі 371 431,78 дол. США, еквівалент суми 2 968 854,22 грн. боргу по капіталу, 12 111,83 дол. США, еквівалент суми 96 773,52 грн. боргу по процентах згідно з графіком та 37 122,01 грн. пені.

В іншій оскаржуваній частині рішення Подільського районного суду міста Києва від 5 грудня 2013 року залишено без змін.

Звертаючись до суду з позовом та подальшому збільшуючи позовні вимоги, позивач вказав, що станом на 21 липня 2015 року заборгованість за договором траншу відповідачами не погашена, тому її сума значно збільшилася, а саме було донараховано відсотки за фактичне неправомірне користування кредитними коштами в розмірі 3 846 714,10 грн., що є еквівалентом 174 595,89 дол. США, та пеню в розмірі 3 846 714,10 грн., а всього 7 693 428,20 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вважав установленим та доведеним факт існування заборгованості у зазначеному розмірі, тому стягнув її з позичальника та поручителів в солідарному порядку.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до принципу диспозитивності (стаття 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (статті 31 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини 1 статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин 2 та 3 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі предявлення до позичальника вимог згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився.

У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобовязання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

З матеріалів справи вбачається, що в жовтні 2011 року банк скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до позичальника і поручителів про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, а також отримав судовий захист своїх прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків і пені є безпідставним.

Таким чином, враховуючи, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 червня 2014 року у справі № 2-4952/11 достроково стягнуто із позичальника та поручителів заборгованість за кредитним договором та договорами поруки, тобто змінено строк виконання зобов'язання, нарахування заборгованості по сплаті відсотків за кредитом, тіло якого достроково стягнуто за раніше винесеним рішенням суду, а також пені нормами цивільного законодавством не передбачено, у такому випадку кредитор має право на стягнення з позичальника коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, однак позивач таких вимог не заявляв, тому розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог згідно із частиною 1 статті 11 ЦПК України 2004 року, колегія суддів не вирішує питання щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом неповно встановлено фактичні обставин справи, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права та процесуального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за безпідставністю заявлених вимог в межах предявленого позову.

Відповідачі звільнені від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до вимог статтей 141, 382 ЦПК України з ПАТ «ПроКредит Банк» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України стягується судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 481,00 грн.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на користь на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 5 481,00 грн. (пять тисяч чотириста вісімдесят одну гривню) судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М.

Кулішенко