Справа № 203/3129/17
Провадження № 2/0203/182/2018
30.10.2018 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Єдаменка С.В.,
при секретарі Пилипенко А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяних злочином та визнання договорів недійсними
28 серпня 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначено, що 06 січня 2016 року за участю водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сталась ДТП. Вироком суду винним в даній ДТП було визнано ОСОБА_2 Внаслідок даної ДТП ОСОБА_1 була завдана матеріальна шкода в розмірі 248 551,61 грн., яка складається з 244 977,48 грн. шкода завдана внаслідок ДТП згідно висновку експерта, 1200 грн. послуги за складання експертного висновку, 38,48 грн. витрати на здійснення повідомлення про проведення оцінки, 568,64 грн. витрати на складання висновку фахівця судово-медичної експертизи, 1 767,01 грн. витрати на придбання медикаментів для лікування. Страховою компанією позивачу було зараховано страхове відшкодування в розмірі 49 124,88 грн., тобто сума матеріальної шкоди з урахування виплаченого страхового відшкодування, становить 199 426,73 грн. Також внаслідок даної ДТП позивачу була завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 20 000 грн. (а.с.1-5)
07 червня 2018 року позивачем було подано уточнену позовну заяву до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яку ухвалою суду від 07 червня 2018 року було прийнято до розгляду (а.с.114-115). В уточненій позовній заяві позивач зазначив, що згідно наявної в матеріалах справи інформації, в період часу коли відповідач достеменно знав про існування в нього матеріальних вимог з боку позивача, ОСОБА_2 фіктивно перереєстрував належний йому автомобіль та належну йому частину квартири на свою маму ОСОБА_3 Позивач вважає, що вказані правочини укладались лише з метою уникнення від необхідності відшкодовувати матеріальну та моральну шкоду, шляхом зняття з себе усього майна яке в подальшому могло бути реалізоване для задоволення вимог стягувача. У звязку з цим, з урахування доповнень позивач просить визнати недійним договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 від 31 травня 2016 року посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу Daewoo Lanos днз АЕ7415ЕР № 1242/2016/004415 укладений у Сервісному центрі РСЦ МВС у Дніпропетровській області, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в сумі 199 426,73 грн. та моральну шкоду в сумі 20 000 грн. (а.с.102-105)
Представник позивача в судове засідання в якому було завершено розгляд справи не зявився подав заяву в якій просив провести розгляд цивільної справи без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, просить задовольнити вимоги. При розгляді справи представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з відповідача збитки, та визнати договору недійними.
Відповідачі у судові засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом направлення на їх адресу судових повісток, про причини неявки суд не повідомили. За таких обставин суд вважає за можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України.
Оскільки сторони в судове засідання в якому було завершено розгляду справи не зявились, то розгляд справи було завершено відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2017 року по справі № 203/2008/16-к, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначено йому покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі, із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки. На підставі ст.75, ч.1 п.2, 3 ст.76 КК України ОСОБА_2 звільнено від призначеного покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік, покладено на нього наступні зобов'язання: періодично з'являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції); повідомляти уповноважений орган з питань пробації (кримінально-виконавчу інспекцію) про зміну місця проживання, роботи або навчання. Від покарання в виді штрафу в розмірі 3 400 гривень, призначеного вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24.01.2012 року, на підставі п.1 ч.1 ст.80 КК України, звільнити. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 - залишено без розгляду. Речовий доказ у даному кримінальному провадженні відеодиск з записом обставин ДТП від 06.01.2016 року залишено при матеріалах кримінального провадження. (а.с.6-7)

Вироком колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року у справі № 203/2008/16-к, вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2017 року щодо ОСОБА_2, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України скасовано в частині призначення покарання. Ухвалено в цій частині новий вирок яким: ОСОБА_2 вважати засудженим за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбуття основного покарання з іспитовим строком на один рік та покладено на нього обовязки, передбачені п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, а саме періодично зявлятися для реєстрації до уповноваженого органу пробації, повідомляти уповноважений орган пробації про зміну місця проживання. Вирок суду в частині призначеного ОСОБА_2 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строк на 2 роки виконувати самостійно. В решті вирок суду залишено без змін. (а.с.8-9)

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вказаним вище вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська було встановлено, що 06 січня 2016 року близько 08 год. 45 хв. водій ОСОБА_2, керуючи технічно справним автомобілем «Деу Ланос», державний номер НОМЕР_1 належним йому на праві власності, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, чим заздалегідь позбавив себе можливості правильно оцінювати дорожню обстановку та координувати свої дії, рухався в Центральному (Кіровському) районі м. Дніпропетровська, по пр. Кірова, з боку вулиці Благоєва в напрямку і вулиці Уральської. Під час руху ОСОБА_2 грубо порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, перед зміною напрямку руху праворуч не впевнився в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, в район електроопори № 49 по пр. Кірова змінив напрям свого руху праворуч, та зіткнувся зі стоячим по переду нього автомобілем «Форд Фієста», днз АЕ 7356 НІ, під керуванням водія ОСОБА_1 В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою м'яких тканин голови та шиї, двостороннього, більше ліворуч після травматичного кохлеоневриту, гострої сенсоневральної туговухості ліворуч 2 ступеню, гемартрозу лівого колінного суглобу, які за своїм характером згідно висновку судово-медичної експертизи № 1073-е від 17.03.2016 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров'я, строком понад 3 тижні, згідно пункту 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. № 6. (а.с.6)

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками серед іншого є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

При таких обставинах суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право вимагати відшкодувати матеріальну шкоду завдану йому внаслідок ДТП.

Відповідно до п.2.4 методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 року № 1335/5/1159) ( z0724-09 ) зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Згідно висновку № 0802/16/16 експертного дослідження по визначенню вартості матеріальних збитків спричиненого власнику КТЗ від 05 лютого 2016 року, вартість матеріальних збитків (з урахуванням втрати товарної вартості), спричиненого власнику колісного транспортного засобу - автомобіля «Ford Riesta», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, пошкодженого внаслідок ДТП складає 244 977 грн. 48 коп. (а.с.11-16) Вартість складання висновку по визначенню суми матеріального збитку склала 1 200 грн. (а.с.21) На адресу ОСОБА_2 направлялось запрошення на огляд транспортного засобу, рекомендованим поштовим повідомлення з описом, вартість якого згідно чеку склала 38 грн. 48 коп. (а.с.17)

За ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Ст.ст. 1187, 1188 ЦК України та розясненнями наданими в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року (з послідуючими змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одному з володільців підвищеної небезпеки з вини іншого відшкодовується винним.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Страховою компанією в якій застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 було виплачено позивачу страхове відшкодування в загальному розмірі 49 124 грн. 88 коп. (а.с.10)

Таким чином, з урахуванням висновків, зроблених Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, суд вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_2 різницю між виплаченим страховим відшкодуванням та реальними збитками.

Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Вказаним вище вироком суду було встановлено, що позивач внаслідок дій відповідача отримав тілесні ушкодження. На підтвердження витрат понесених внаслідок ушкодження здоровю позивачем до матеріалів справи було надано виписний епікриз з історії хвороби № Э 123 (а.с.22), квитанції на загальну суму 568,64 грн. за складання відповідного висновку фахівця судово-медичної експертизи (а.с.20), чеки на придбання ліків на загальну суму 1587,71 грн. (а.с.18-19).

З огляду на вище викладене, зважаючи, що страховою компанією було виплачено позивачу страхове відшкодування в сумі 49 124,88 грн., а документально підтвердженні збитки після ДТП склали 248 372,31 грн., суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути решту в розмірі 199 247,43 грн.

У відповідності зі ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами, встановленими ч. 1 ст. 1167 ЦК, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала цю шкоду, при наявності її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно ч.1 ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Факт завдання моральної шкоди, яка полягає в нанесенні середніх тілесних ушкоджень встановлений вироком суду з урахуванням вироку апеляційного суду, тому суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 як безпосередній заподіювач шкоди має компенсувати таку шкоду.

З огляду на вище викладене, враховуючи стан здоровя позивача, фізичний біль який був йому завданий, емоційні та душевні страждання, які він зазнав внаслідок події, суд вважає за необхідне визначити суму компенсації за моральні страждання в розмірі 10 000 грн., зважаючи на вимоги розумності та справедливості.

Вирішуючи питання в частині вимог про визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними суд виходить з наступного.

Приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 на запит суду були надані копія договору дарування від 31 травня 2016 року за реєстровим № 267, та копія документів на підставі яких він посвідчувався. (а.с.80)

Так, 31 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування ? частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, за реєстровим № 267 (а.с.81) За умовами вказаного договору ОСОБА_2 безоплатно передав ОСОБА_3 належну йому ? частину квартири АДРЕСА_2 (колишня назва просп. Кірова) в м. Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ) (а.с.81)

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). В п. 24 цієї Постанови зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідач ОСОБА_2 після укладення договору дарування продовжував проживати у вказаній вище квартирі, що підтверджується його анкетними даними в вироку Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2017 року (а.с.6) та вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 12017 року. Як видно з фотокопії свідоцтва про народження наданого приватним нотаріусом ОСОБА_3 є рідною матірю ОСОБА_2. (а.с.86)

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При вирішенні питання щодо наявності умислу на укладання фіктивного правочину, суд виходить з наступного.

06 січня 2016 року відповідач ОСОБА_2 вчинив ДТП із заподіянням матеріальної шкоди транспортним засобам та спричиненням середньої тяжкості тілесних ушкоджень іншому учаснику ДТП. Внаслідок цього було відкрито кримінальне провадження. За результатами досудового розслідування відносно ОСОБА_2 було складено обвинувальний акт, який передано до суду, а за результатами розгляду справи ухвалено обвинувальний вирок. Шкоду, заподіяну ДТП ОСОБА_2 не відшкодував, натомість в період між подією ДТП та судовим розглядом кримінального провадження здійснив відчуження належної йому частки квартири.

Таким чином у відповідача ОСОБА_2 є дійсний мотив на укладання фіктивного договору для подальшої можливості приховати наявне в нього майно з метою недопущення звернення на нього стягнення для відшкодування збитків, заподіяних злочином. Що ж до іншої сторони правочину ОСОБА_3, то вона як мати відповідача ОСОБА_2 зацікавлена у сприянні власному сину.

При цьому суд зауважує, що умисел сторін на вчиненні фіктивного правочину полягає в тому, що сторони усвідомлюють, що правочин не матиме визначених ним юридичних наслідків, проте вчиняють дії з його оформлення. При цьому мотиви на вчинення таких дій можуть бути різними і вони не є визначальними для вирішення питання про недійсність фіктивного правочину.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у цивільній справі № 6-1873цс16 зроблено наступний правовий висновок: основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Суд на основі з'ясованих обставин вчинення та оформлення правочину щодо дарування частки квартири, приходить до висновку про усвідомлення обома сторонами спірного правочину факту його укладання без мети настання обумовлених наслідків, введення при цьому в оману інших субєктів стосовно реального виконання договору, та використання договору однією зі сторін правочину з метою створення помилкового враження відчуження частки нерухомого майна, що переконує суд у фіктивності договору дарування частки квартири, який належить визнати повністю недійсним з моменту укладення відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України, незалежно від мети його вчинення.

При вирішення позовних вимог в частині визнання недійним договору купівлі-продажу транспортного засобу суд виходить з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказів того, що договір купівлі-продажу транспортного засобу Daewoo Lanos днз АЕ7415ЕР № 1242/2016/004415 укладений у Сервісному центрі РСЦ МВС у Дніпропетровській області було укладено з метою уникнення від необхідності сплатити в майбутньому позивачу матеріальну та моральну шкоду до матеріалів справи не надано, відомості про те, хто саме користується цим транспортним засобом на цей час, у суду немає, у звязку із чим вказана вимога задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач звільнений від плати судового збору за вимогами про відшкодування збитків завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення відповідно до п. 6 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору.

З огляду на вище викладене, враховуючи результати розгляду справи, з відповідачів підлягають стягненню документально підтверджена сума сплаченого позивачем судового збору (а.с.101, 116) (заява про забезпечення позову та за позовні вимоги), а саме з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути по 440 грн. 50 коп. з кожного.

Також з ОСОБА_2, підлягають стягненню на користь держави витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 051,47 грн., з ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь держави судові витрати з доплати судового збору в розмірі 352,40 грн.

Відповідно до ч.7, ч.9 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом девяноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З урахуванням того, що позовні вимоги в частині визнання договору дарування квартири були задоволенні, заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2018 року (а.с.120-121) мають зберігати свою силу протягом девяноста днів з дня набрання рішенням законної сили, при цьому враховуючи, що у задоволенні вимог про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу було відмовлено, заходи забезпечення позову вжиті ухвалою від 08 червня 2018 року в цій частині підлягають скасуванню з дня набрання рішенням законної сили.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 22-23, 203-204, 215, 234, 717, 999, 1167-1168, 1187-1188, 1194-1195 Цивільного кодексу України, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 12, 54, 76-77, 82, 141, 158, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяних злочином та визнання договорів недійсними задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, номер облікової картки платника податків НОМЕР_4, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_5 шкоду заподіяну злочином дорожньо-транспортною пригодою 10.02.2017 р., в розмірі 199 247 грн. 43 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 440 грн. 50 коп., а разом: 209 687 (Двісті девять тисяч шістсот вісімдесят сім) грн. 93 коп.

Визнати недійсним з моменту укладення фіктивний договір дарування ? частки квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 31 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстром № 267.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, номер облікової картки платника податків НОМЕР_5, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, номер облікової картки платника податків НОМЕР_4, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_5 витрати по сплаті судового збору в розмірі 440 (Чотириста сорок) грн. 50 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь держави судовий збір 3 049 (Три тисячі сорок девять) грн. 68 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, номер облікової картки платника податків НОМЕР_5, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 352 (Триста пятдесят дві) грн. 40 коп.

Заходи забезпечення позову у вигляді заборони на відчуження в будь-який спосіб ? (однієї четвертої) частки квартири АДРЕСА_3, належної ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, номер облікової картки платника податків НОМЕР_6, зареєстрована: ІНФОРМАЦІЯ_7 зберігають свою силу протягом девяноста днів з дня набрання рішенням законної сили.

Скасувати заходи забезпечення позову, визначені ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 червня 2018 року, у вигляді заборони на відчуження в будь-який спосіб та перереєстрацію автомобіля DAEWOO LANOS, 2006 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_7 з дня набрання рішенням законної сили.

Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273, 284, 289 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня складання його повного тексту.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем та третіми особами до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська, а з дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду. Строк подання апеляційної скарги 30 днів з дня складання його повного тексту.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення також може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. Строк апеляційного оскарження в такому випадку починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення складено 05.11.2018.

Суддя С.В. Єдаменко