Постанова

Іменем України

17 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 523/11202/16-ц

провадження № 61-35724св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представники відповідача: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської державної районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Суворовського районного суду

м. Одеси від 22 листопада 2017 року у складі судді Виноградової Н. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2018 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Черевка П. М.,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_6 про встановлення порядку спілкування батька з дитиною.

Позовна заява мотивована тим, що вона та ОСОБА_6 знаходились у зареєстрованому шлюбі, який у 2015 році було розірвано. За час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено свідоцтвом про народження. На цей час батьки проживають окремо. Син - ОСОБА_7 проживає разом із матір'ю. Між нею та відповідачем останній час склалися неприязні стосунки, які пов'язані із розподілом спільного майна подружжя - квартири, де на цей час проживає ОСОБА_4 разом з дитиною. Відносини між ними різко погіршилися, що впливає і на виховання дитини. Зазначала, що під час спілкування з дитиною відповідач погрожує відібрати його у неї, намагаючись створити у сина негативне ставлення до матері. У червні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою про визначення місця проживання дитини та способів його участі у вихованні та спілкуванні з сином. Висновком Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації від 05 липня 2016 року про визначення місця проживання малолітньої дитини та способів участі ОСОБА_6 у вихованні та спілкуванні з сином встановлено наступний порядок: за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_9 з матір'ю ОСОБА_4, визначено порядок зустрічей ОСОБА_6 з сином ОСОБА_9 шляхом встановлення систематичних побачень у другі та четверті вихідні дні місяця з 10:00 год. суботи до 18:00 год. неділі, та один будній день без присутності матері. Вважала, що такий порядок спілкування батька з дитиною встановлено не в інтересах дитини.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4просила суд встановити порядок спілкування батька з дитиною шляхом встановлення систематичних побачень один вихідний на місяць з 10:00 год. по 18:00 год. у присутності матері.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області

від 29 березня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_4відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що батьки мають рівні права на учать у вихованні їх малолітнього сина, той з батьків з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у його вихованні. Крім того, відповідач бажає бачити сина якомога більше, приймати безпосередньо та активну участь у його вихованні, спілкуватися з ним. Вважав, що порядок зустрічей дитини з батьком без присутності матері, сприяє найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У травні 2018 рокупредставник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів. Крім того, судом застосовано закон, який не підлягав застосуванню. Також суд апеляційної інстанції не навів мотивів відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування; зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно з статтею 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною, та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, виходячи із інтересів дитини та враховуючи її вік, режим та розпорядок дня, враховуючи те, що висновками Служби у справах дітей Одеської міської ради та Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації відповідно до вимог статті 19 СК України вже було визначено час спілкування дитини з батьком, які було враховано під час розгляду справи судами, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що запропонований позивачем порядок спілкування батька з дитиною не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, на підставі чого обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5,у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є. Червинська