Справа № 304/1338/18
Провадження № 2-з/304/4/2018
У Х В А Л А

27 вересня 2018 рокум. Перечин

Суддя Перечинського районного суду Закарпатської області Чепурнов В.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання нею позовної заяви до ОСОБА_2, Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Перечинського районного нотаріального округу Конончук В.М., -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 у порядку ст. 152 ЦПК України звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти на нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними будовами та спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Заяву мотивує тим, що має намір звернутися до Перечинського районного суду із позовом до ОСОБА_2 та Порошківської сільської ради Перечинського району про визнання заповіту недійсним. Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати - ОСОБА_4, після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з вказаного житлового будинку. Усе своє життя і на даний час разом зі своєю родиною вона проживає у спадковому будинку, доглядала за ним, сплачувала необхідні комунальні платежі, а відтак вступила у володіння та управління спадковим майном; крім цього вона зі своїми чоловіком понесла всі витрати, пов'язані з похованням матері. Разом з цим, наприкінці липня 2018 року, коли вона звернулася із відповідною заявою до приватного нотаріуса Перечинського районного нотаріального округу Конончук В.Ю. про прийняття спадщини, то їй було відмовлено у отриманні такої, оскільки її мати залишила заповіт відносно спадкового майна ОСОБА_2 Оскільки вважає вказаний заповіт недійсним, так як впевнена, що такий складено всупереч волі матері, яка у той період часу важко хворіла і взагалі важко пересувалася, тому має намір оспорити такий. Разом з цим, сусіди ОСОБА_2 повідомили, що останній після оформлення будинку на своє ім'я має намір такий продати. На підставі наведеного просить задовольнити заяву про забезпечення позову.

Розглянувши вказану заяву та оцінивши додані до неї матеріали в їх сукупності, суддя приходить до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Перелік видів забезпечення позову визначено в ст. 150 ЦПК України, серед яких процесуальний закон передбачає накладення арешту на майно.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з шкодою, завданою можливим відчуженням вказаного будинку.

Також, суд враховує, що відповідно до роз'яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання у право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «Агосі проти Сполученого Королівства» від 24 жовтня 1988 року «Agosi v. UK»). Іншими слова¬ми, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Європейський Суд з прав людини також наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Європейський Суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52).

Отже суд вважає, що можливе відчуження спадкового майна (житлового будинку) може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, то звернувшись до суду із заявою про вжиття заходів до забезпечення позову, заявником належним чином обґрунтовано та доведено необхідність застосування такого заходу як накладення арешту на майно з урахуванням доданих до заяви матеріалів.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 149-153, 258-260 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

заяву задовольнити.

Накласти арешт на житловий будинок з надвірними спорудами та будовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1

Копію ухвали суду для виконання надіслати до Великоберезнянського міжрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.

Копію ухвали суду після її виконання надіслати ОСОБА_2.

Роз'яснити заявнику, що у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред'явити позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Строк пред'явлення ухвали до виконання - правила ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Закарпатської області шляхом подачі апеляційної скарги в п'ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Чепурнов В. О.