№ 201/2334/18
провадження 2/201/1363/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, третя особа Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання особи втратившою право користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 06 березня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 фактично про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання особи втратившою право користування житлом і зняття з реєстрації з місця мешкання, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу житла від 18 січня 2018 року позивач купила у відповідачів квартиру АДРЕСА_1, вказана квартира зареєстрована за позивачем на праві приватної власності в реєстрі нерухомого майна цього ж 18 січня 2018 року; відповідачі були зареєстровані і мешкали в цій квартирі до її продажу і після укладення договору обіцяли виписатися, але до цього часу вказаного не зробили. Отже, в квартирі залишилися зареєстрованими відповідачі. З моменту продажу вказаного житла відповідачі виїхали з цієї квартири в невідомому напрямку і з того часу в ній не проживають, де вони зараз конкретно оселилися позивачу невідомо. Позивач як новий власник цієї квартири вимушений зараз сплачувати комунальні послуги з урахуванням відповідачів. Відповідачі вже тривалий час не мешкають в цій квартирі, забрали свої речі і виїхали з вказаного житла в інше місце, зараз вони там (в спірній квартирі) не мешкають, але залишилися зареєстрованими і в спірному житлі, відповідачі у вказаному житлі в м. Дніпро не мешкають без поважних причин більше шести місяців, фактично звільнили спірну квартиру, але зареєстрованими залишилися у вказаному спірному житлі, не мешкають понад шість місяців і мешкати не мають намірів, за комунальні послуги не сплачують, але їх реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. По решті мешканців і їх реєстрації в цьому житлі у позивача питання відсутні, по ним спору немає. Факт тривалого не проживання відповідачів у вказаному житлі підтверджують надані позивачем документи. В зв'язку з відсутністю вказаних відповідачів у вказаному житлі понад встановлені законом терміни без поважних причин позивач просив усунути для нього перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 з боку цих відповідачів, визнати їх втратившими право користування цим житлом та фактично зняти їх з реєстрації у вказаному житлі, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, та в письмовому зверненні до суду, позов фактично визнали, просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаних відповідачів згідно ст. 223 ЦПК України.

Представник третьої особи Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, з позовом згодні, фактично просили справу розглянути без їх участі та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

З'ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з'ясовано, що відповідно до договору купівлі-продажу житла від 18 січня 2018 року позивач купила у відповідачів квартиру АДРЕСА_1, вказана квартира зареєстрована за позивачем на праві приватної власності в реєстрі нерухомого майна цього ж 18 січня 2018 року; відповідачі були зареєстровані і мешкали в цій квартирі до її продажу і після укладення договору обіцяли виписатися, але до цього часу вказаного не зробили. Отже, в квартирі залишилися зареєстрованими відповідачі. З моменту продажу вказаного житла відповідачі виїхали з цієї квартири в невідомому напрямку і з того часу в ній не проживають, де вони зараз конкретно оселилися позивачу невідомо. Позивач як новий власник цієї квартири вимушений зараз сплачувати комунальні послуги з урахуванням відповідачів. Відповідачі вже тривалий час не мешкають в цій квартирі, забрали свої речі і виїхали з вказаного житла в інше місце, зараз вони там (в спірній квартирі) не мешкають, але залишилися зареєстрованими і в спірному житлі, відповідачі у вказаному житлі в м. Дніпро не мешкають без поважних причин більше шести місяців, фактично звільнили спірну квартиру, за комунальні послуги не сплачують, але їх реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. В зв'язку з відсутністю вказаних відповідачів у вказаному житлі понад встановлені законом терміни без поважних причин позивач просив усунути для нього перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 з боку відповідачів, визнати їх втратившим право користування цим житлом та фактично зняти їх з реєстрації у вказаному житлі, оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що дійсно відповідачі зареєстровані у вказаному житлі, в цій квартирі не мешкають тривалий час, відповідачі фактично звільнили це житло, інші члени сім'ї попередників чи особисто відповідачі у вказаному житлі не мешкали тривалий час і не мешкають, за комунальні послуги не сплачують, в цій квартирі не має їх речей, але реєстрація відповідачів в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом.

Крім того, факт тривалої відсутності відповідачів по місцю знаходження спірного житла підтверджується, крім вищенаведеного, також довідкою та актами житлової комунальної обслуговуючої організації на підставі письмових пояснень сусідів спірного житла, затверджені житловою організацією за місцем знаходження житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Об'єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Частиною 2 статті 405 ЦПК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

За таких обставин суд вважає, що відповідачі тривалий час (понад шість місяців) без поважних причин не мешкають за адресою спірного житла, в цьому житлі відсутні їх речі, комунальні та інші послуги не сплачують, зустрічні вимоги не заявлені, доказів на спростування позову суду не надано.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі.

Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону.

Позивач позовні вимоги не доповнював, придбав у власність вказане житло на законних підставах.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги можливе заперечення відповідачів проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об'єктивно не підтверджується, перешкод позивач відповідачам не чинив і не чинить, звернення останнього до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання не було, зустрічної позовної заяви не заявлено. Відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв цим відповідачем до суду не надано.

Позивач, як власник спірного житла, не порушує прав інших фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся в передбаченому законом порядку до суду, відповідач з позовом фактично погодився.

При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні нерухомими майном та зняття з реєстрації знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому можливо усунути для позивача перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та зняти цих відповідачів з реєстрації у вказаному житлі: квартирі АДРЕСА_2, визнавши їх втратившими право користування цим житлом, а також стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір з кожного окремо по 234 грн. 86 коп..

Таким чином суд вважає доведеними обставини позовних вимог, позов обгрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 9, 64, 65, 71, 72, 156, 163 ЖК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Усунути для ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та зняти ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з реєстрації у вказаному житлі: квартирі АДРЕСА_2, визнавши їх втратившими право користування цим житлом.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір з кожного окремо по 234 грн. 86 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 05 листопада 2018 року.

Суддя -