КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 359/8247/17 Апеляційне провадження № 22-ц/824/2517/2018Головуючий у суді першої інстанції - Борець Є.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги Макарівської центральної районної лікарні та Макарівської районної ради Київської області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Макарівської районної ради Київської області, Макарівської центральної районної лікарні про визнання незаконними та скасування рішення і наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У жовні 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Макарівської районної ради Київської області, Макарівської центральної районної лікарні, в якому, з урахуванням заяв про зміну предмета позову та збільшення розміру позовних вимог, просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення Макарівської районної ради Київської області № 303-17-VII від 05.09.2017 про його звільнення з посади головного лікаря Макарівської центральної районної лікарні;

- визнати незаконним та скасувати наказ Макарівської центральної районної лікарні № 146 від 05.09.2017 про його звільнення з посади головного лікаря визнати незаконним та скасувати рішення Макарівської районної ради Київської області № 303-17-VII від 05.09.2017 про його звільнення з посади головного лікаря Макарівської центральної районної лікарні;

- поновити його на роботі на посаді головного лікаря Макарівської центральної районної лікарні з 05.09.2017;

- витребувати з Макарівської центральної районної лікарні трудову книжку та стягнути на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу як компенсацію втрат від неотримання заробітної плати та неможливості працевлаштування у розмірі 25 819,50 грн.;

- стягнути з Макарівської центральної районної лікарні трудову на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня поновлення на роботі у розмірі 59 384,85 грн.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що він працював на посаді головного лікаря Макарівської центральної районної лікарні на умовах контракту, який укладений терміном на три роки з 02.11.2016 по 02.11.2019.

27.07.2017 він подав заяву про звільнення його з посади за угодою сторін відповідно до п. 7.3 Контракту.

Рішенням Макарівської районної ради Київської області № 303-17-VII від 05.09.2017 та наказом Макарівської центральної районної лікарні № 146 від 05.09.2017 його було звільнено з посади головного лікаря за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 05.09.2017.

Водночас у заяві про звільнення, а також у подальшому, сторонами не було досягнуто домовленості про строк припинення трудового договору.

Звільнення відбулося більш ніж через місяць з дня подачі заяви і на день звільнення відповідачі не з'ясували чи було у нього волевиявлення на припинення трудового договору за взаємною згодою та чи не бажав він анулювати раніше подану заяву. Також зазначав, що після подання заяви він продовжив працювати на посаді до 06.08.2017. З 07.08.2017 по 31.08.2017 перебував у щорічній відпустці і 01.09.2017 знову вийшов на роботу, що підтверджується табелями обліку використання робочого часу. В день прийняття рішення про звільнення перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності.

Враховуючи зазначене, вважав звільнення незаконним і звернувся до суду за захистом трудових прав (Т.1, а.с.1-4,60-64,138-140).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18.06.2018 позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Макарівської районної ради Київської області № 303-17-VII від 05.09.2017 про звільнення ОСОБА_6 з посади головного лікаря Макарівської центральної районної лікарні за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України;

Визнано незаконним та скасовано наказ Макарівської центральної районної лікарні № 146 від 05.09.2017 про звільнення ОСОБА_6 з посади головного лікаря Макарівської центральної районної лікарні за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_6 на посаді головного лікаря Макарівської центральної районної лікарні з 05.09.2017.

Стягнуто з Макарівської центральної районної лікарні на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 54 085,84 грн.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог - відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі (Т.1, а.с.194-197).

В апеляційних скаргах відповідачі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказують, що суд першої інстанції залишив поза увагою наступні обставини: заява позивача про звільнення не була ним відкликана до прийняття рішення про його звільнення, а також від позивача не надходило пропозицій щодо погодження дати звільнення; рішення про звільнення головного лікаря приймається на пленарних засіданнях сесії Ради, згідно з регламентом, яким передбачено, що сесія Ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а тому з об'єктивних причин не можливо було узгодити конкретну дату звільнення. Крім цього зазначають, що при припиненні договору за угодою сторін можливості відкликання поданої заяви не передбачено, на відмінну від звільнення за власним бажанням. Відтак вважають, що відповідачі і не повинні були перепитувати у позивача, після подання ним заяви про звільнення за угодою сторін, чи він не передумав звільнятися, оскільки угода сторін про звільнення позивача була досягнута в момент подання ним заяви про звільнення (Т.1, а.с.199-201,205-208).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29.08.2018 відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційні скарги (Т.1, а.с.232,233).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11.09.2018 справу призначено до розгляду на 25.10.2018 (Т.1, а.с.235).

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 № 297/2018 переведено суддів апеляційного суду міста Києва на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 № 3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 09.10.2018 визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Оніщук М.І., судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А. (Т.2, а.с.2).

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа ухвалою Київського апеляційного суду від 11.10.2018 прийнята до провадження новоутвореного суду та призначена до розгляду на 31.10.2018 (Т.2, а.с.4,5).

В судовому засіданні представники позивача проти задоволення апеляційних скарг заперечували за їх безпідставністю та необґрунтованістю і просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Представники відповідачів Макарівської районної ради Київської області та Макарівської центральної районної лікарні в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи відповідачі повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями про вручення. Макарівська центральна районна лікарня в заяві на адресу суду просила розглянути справу за відсутності її представника. Макарівська районна рада Київської області про причини неявки представника суд не повідомила.

Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представників позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось з порушенням норм трудового законодавства, чим порушено трудові права позивача, які підлягають відновленню.

Суд апеляційної інстанції вважає ухвалене судом рішення законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що рішенням Макарівської районної ради Київської області від 27.10.2016 призначено ОСОБА_6 на посаду головного лікаря Макарівської центральної районної лікарні, з укладенням контракту терміном на три роки з 02.11.2016 по 02.11.2019. (Т.1, а.с.6,8-14).

Наказом Макарівської центральної районної лікарні від 02.11.2016 № 147 позивача призначено на посаду головного лікаря (Т.1, а.с.7).

27.07.2017 позивач подав заяву до Макарівської районної ради Київської області про звільнення його з посади за угодою сторін відповідно до п. 7.3 Контракту (Т.1, а.с. 16).

Рішенням Макарівської районної ради Київської області № 303-17-VII від 05.09.2017 та наказом Макарівської центральної районної лікарні № 146 від 05.09.2017 позивача звільнено з посади головного лікаря Макарівської центральної районної лікарні за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 05.09.2017 (Т.1, а.с.18,153).

Судом також встановлено, що після подання заяви позивач продовжив працювати на посаді головного лікаря до 06.08.2017.

З 07.08.2017 по 31.08.2017 позивач перебував у щорічній відпустці і 01.09.2017 знову вийшов на роботу, що підтверджується табелями обліку використання робочого часу за липень, серпень, вересень 2017 року (Т.1, а.с.131-134).

В день прийняття рішення про звільнення позивач перебував на лікарняному (з 03.09.2017 по 15.09.2017 включно), що підтверджується листком непрацездатності (Т.1, а.с.25).

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

У відповідності до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути:

1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;

2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;

3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підстави припинення трудового договору визначенні статтею 36 КЗпП України. Так, підставами припинення трудового договору є:

1) угода сторін;

2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду;

6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці;

7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи;

7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення;

7-2) з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»;

8) підстави, передбачені контрактом;

9) підстави, передбачені іншими законами.

У випадках, передбачених пунктами 7 і 7-1 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади».

Зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно із статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Встановлено, що між сторонами укладено строковий трудовий договір (контракт).

Статтею 39 КЗпП України закріплено, що строковий трудовий договір (пункти 2і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Подана позивачем заява про звільнення за угодою сторін не містить дати звільнення і така дата в подальшому сторонами не узгоджувалася, що свідчить про відсутність досягнутою між сторонами згоди з цього питання.

Як встановлено, після подання заяви позивач продовжив працювати і протягом більш ніж місяць, з дня подання заяви про звільнення, не вимагав розірвання трудового договору, тобто не мав відповідного волевиявлення, а відтак у відповідача були відсутні належні законні підстави для звільнення позивача за раніше поданою заявою.

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи та проаналізувавши норми закону, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про незаконність та необґрунтованість звільнення позивача.

Доводи апеляційних скарг не спростовують законність висновків суду.

Встановлені судом фактичні обставини справи та вищеозначені норми матеріального права спростовують доводи апеляційних скарги про не відкликання позивачем заяви про звільнення; не можливості узгодження дати звільнення у зв'язку з вирішенням цього питання на сесії ради; не передбачення можливості відкликання заяви про звільнення за угодою сторін, на відмінну від звільнення за власним бажанням та відсутності у відповідачів обов'язку перепитувати у позивача, після подання ним заяви про звільнення за угодою сторін, чи він не передумав звільнятися.

Означені твердження апелянтів не узгоджуються нормами статей 23, 36, 38, 39 КЗпП України, які в своїй сукупності передбачають необхідність досягнення домовленості між працівником і роботодавцем на припинення трудового договору саме у визначений строк, вказують на обов'язковість з'ясування волевиявлення працівника на припинення трудового договору і імперативно закріплюють не можливість звільнення працівника після подання ним заяви про звільнення (без визначення конкретної дати), якщо такий працівник після спливу строку попередження про звільнення продовжив працювати і не вимагає розірвання трудового договору за поданою заявою.

Також слід зазначити, що дійшовши висновку про незаконність звільнення позивача, суд першої інстанції, застосувавши положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України, дійшов правомірного висновку про необхідність стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, необхідно наголосити, що апеляційні скарги не містять доводів щодо неправомірного стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та/або невірного обрахунку його розміру, а тому, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 367 ЦПК України (суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги), суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості давати оцінку судовому рішенню в цій частині.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення спрямоване на захист порушених трудових прав позивача.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, у справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв'язку із залишенням апеляційних скарг без задоволення, понесені відповідачами судові витрати за подання апеляційних скарг, відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Макарівської центральної районної лікарні та Макарівської районної ради Київської області - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Макарівської районної ради Київської області, Макарівської центральної районної лікарні про визнання незаконними та скасування рішення і наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 01 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва