_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-о/520/500/18
УХВАЛА

02.11.2018 року суддя Київського районного суду м. Одеси Коваленко О.Б., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування,

ВСТАНОВИВ:

29.10.2018 року заявниця ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з заявою, в порядку окремого провадження, в якій просить суд визнати недостовірною та спростувати інформацію про ОСОБА_1 та про Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Леогеймінг Пей», Товариство з обмеженою відповідальністю «Лео Партнере», розповсюджену 19 лютого 2018 року, невідомими особами, на інформаційному ресурсі «СЛЕД.net», за посиланням: http://sled.net.ua/node/39633?fbclid4=1wAR35C42JAJrjmR2R8Y_FprgDbtaxh__ wVsxOOUQMsO_591 plWnMUYK9MuLHk , під заголовком «ОСОБА_2 и криминальные $120 миллионов» на веб-сайті http://sled.net.ua/, зокрема наступний текст:

«ОСОБА_2 и криминальные $120 миллионов».

«ОСОБА_3 Насирова оказалась его подельницей. Часть своих активов в финансово-игорном бизнесе скандальный экс-глава ГФС успел переписать на сына, но не Александра или Михаила от законной супруги Екатерины, а на того самого ОСОБА_4 от ОСОБА_2, имя которого легло в название всей многоходовой операции, позволившей скрыть доходы на $120 млн.».

«Тайная пассия Насирова

Почти через 10 лет выяснилось, что у Насирова параллельно било ключом другое направление личной жизни. Второй его избранницей, правда, неофициальной, стала ОСОБА_2, родившая от него сына ОСОБА_4. Имя любимого единственного ребенка стало составной частью названий многочисленных компаний, учрежденных уроженкой приморской Одессы. Первой из них стала юридическая фирма Leo Partners LLC, основанная в 2006 году.»;

«Как оказалось, все время после возвращения Насирова из Лондона он не терял связи с матерью своего сына, причем чисто человеческие отношения переплетались с деловыми.»;

«...При его протекции незадолго до его задержания в Национальном банке Украины была зарегистрирована внутригосударственная платежная система «Лео», оказавшаяся составной частью огромной «серой» схемы по «отмыванию» неправедно добытых денег. Название системы сразу указывает, что в реализации проекта активно участвовала ОСОБА_5. К тому времени она отметилась разработкой специального приложения Leo Bot, получившим поддержку у международной платежной системы Mastercard. Сеть компаний-однодневок принимала ставки для запрещенных в Украине онлайн- казино.».

«...Вместе с директором ООО Fast Pay Александром ОСОБА_6 Шевченко учредила ООО Invest Pay, которому принадлежала- ООО Финансовая компания Leogaming Pay, имеющая уставной капитал 7,2 миллиона гривен. Она являлась платежной организацией для внутригосударственной системы «Лео». Все заранее рассчитывалось и продумывалось. Leogaming Pay в 2016 году получила лицензию от государства на перевод гривен без открытия счетов. Сама платежная система «Лео» получила право на существование чуть позже в январе 2017 года. Документальное прикрытие, с учетом того, что при создании платежной системы «Лео» декларировалось предоставление населению широкого спектра услуг, а не только онлайн-казино, выглядело вполне благопристойно. Одним из главных партнеров электронного игорного бизнеса стала букмекерская компания «Пари-Матч», принадлежащая бизнесмену Швиндлерману, ежемесячно пропускавшая через себя десятки миллионов гривен.».

«Прошли полгода, и оказалось, что ОСОБА_7 время зря не терял. Часть своих активов в финансово-игорном бизнесе он успел переписать на сына, но не Александра или Михаила от законной супруги Екатерины, а на того самого ОСОБА_4 от ОСОБА_2, имя которого легло в название всей многоходовой операции, позволившей скрыть доходы на $120 млн.».

Дослідивши матеріали заяви про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування, вважає за необхідне відмовити у її прийнятті, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998р.), у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов'язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування в порядку окремого провадження, ОСОБА_1 посилається на те, що особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, а відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 277 ЦК України, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При цьому, недостовірної вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких узагалі не було або які були, але відомості про них не відповідають дійсності. Крім того, законодавець уточнює, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка поширила таку інформацію, не доведе протилежне.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобовязана переконатися в її достовірності.

Захищаючи свої права, особа, щодо якої поширено недостовірну інформацію, має довести факт того, що таке поширення інформації порочить його честь, гідність і ділову репутацію.

Якщо говорити про поширення негативної інформації в мережі інтернет, то відповідачем у такій справі є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту/порталу. При цьому саме позивач (людина, яка захищає своє чесне імя) зобовязаний знайти і встановити дані цих осіб, оскільки ця інформація повинна бути відображена в позовній заяві (ст. 119 ЦК України).

Якщо ж автор поширеної інформації невідомий, або його місце проживання/перебування встановити не вдається, якщо інформація носить анонімний характер і доступ на сайт є вільним, то належним відповідачем у такій справі буде сам власник веб-сайту, на якому розміщувався інформаційний матеріал, оскільки саме цей власник ресурсу створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Згідно з п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Відповідно до Закону України «Про телекомунікації», доменне імя позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою.

Дані про доменне імя, якщо до нього підключено діючий в мережі Інтернет веб-сайт, мають містити ІР адреси веб-хостингу дані про провайдера на серверах якого розміщено сторінки веб-сайту. Знаючи назву та адресу провайдера, можна звернутись до нього або з адвокатським запитом, або, якщо він ігнорує адвокатський запит, витребувати інформацію про його клієнта замовника послуги хостингу через суд.

Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить суд визнати недостовірною та спростувати інформацію, яка поширена в мережі інтернет на веб-сторінці http://sled.net.ua/node/39633?fbclid4=1wAR35C42JAJrjmR2R8Y_FprgDbtaxh__ wVsxOOUQMsO_591 plWnMUYK9MuLHk .

Тобто, у даному випадку, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Заявниця зазначає про те, що особа, яка поширила недостовірну інформацію невідома, тобто автора відповідного інформаційного матеріалу та власника веб-сайту встановити неможливо.

Доказів звернення або доказів відмови у наданні інформації ОСОБА_1 до заяви про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування надано не було.

З урахуванням викладеного, посилання ОСОБА_1 на неможливість встановлення особи, яка поширила недостовірну інформацію та звернення до суду з заявою про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування, є передчасними та спростовуються документами, доданими до заяви.

Враховуючи положення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та положення Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суддя вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у прийнятті заяви про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування до розгляду в порядку окремого провадження.

Керуючись ст. 234, ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у прийнятті заяви про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування до розгляду в порядку окремого провадження.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси протягом пятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Коваленко О. Б.