Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 571/932/16-ц

провадження № 61-6265 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача-Пророка В. В.,
суддів: Висоцької В. С., Лесько А. О., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач-ОСОБА_6,

розглянув у порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2016 року, постановлене колегією суддів у складі: Шеремет А. М., ГригоренкоМ. П., Максимчук З. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось до Рокитнівського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

2. Позовна заява мотивована тим, що 25 січня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідо до умов якого ОСОБА_6. отримав кредит у розмірі 21 000,00 доларів США на термін до 24 січня 2012 року, зобов'язався повернути цей кредит та сплатити відсотки за користування цим кредитом згідно умов зазначеного кредитного договору (далі - кредитний договір від 25 січня 2007 року).

3. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором від 25 січня 2007 року виконав, а відповідач в порушення вимог статей 509, 526, 1054 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі в редакції, що підлягають застосуванню на момент прийняття конкретних судових рішень, якщо вони не відрізняються за змістом, - ЦК України) зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим, розмір простроченої заборгованості за відповідним кредитом станом на 21 липня 2016 року складає 107 852,52 доларів США, яка складається з наступного: 13 948,16 доларів США - заборгованість за кредитом, 31 567,78 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1400,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 60 936,58 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором від 25 січня 2007 року.

4. Оскільки законодавством не передбачено право вимоги від боржника повернення лише повної суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Тому, заборгованість до стягнення визначена у сумі 46 915,94 доларів США, що за курсом 24,81 грн за долар США (відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 21 липня 2016 року) складає 1 163 984,47 грн. Ця сума складається з наступного: 13 948,16 доларів США - заборгованість за кредитом, 31 567,78 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 400,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

5. Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

6. Ухвалою Рокитнівського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2016 року виправлено описку, допущену у мотивувальній частині рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2016 року - вказано вважати правильним та читати у мотивувальній частині цього рішення: «08 вересня 2016 року відповідач подав до суду заяву про застосування позовної давності».

7. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно статті 257, частини першої статті 259 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до умов кредитного договору від 25 січня 2007 року інші строки позовної давності сторонами не встановлювалися (а.с. 7-9). Отже, відповідно до умов кредитного договору від 25 січня 2007 року, кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання відповідає строку укладеного договору, тобто 24 січня 2012 року.

8. Умовами кредитного договору від 25 січня 2007 року передбачено, що погашення кредиту повинно здійснюватись частинами згідно графіка 01 числа щомісяця, а процентів - щомісячно в період з 25 по 01 число кожного місяця.

9. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором від 25 січня 2007 року, останній платіж за нарахованими процентами за користування кредитом відповідачем сплачено 29 квітня 2009 року, 31 серпня 2011 року здійснювалось погашення пені за кредитним договором від 25 січня 2007 року (а.с. 4-5).

10. 08 вересня 2016 року відповідач подав до суду заяву про застосування позовної давності. Суд вважає, що є правові підстави для застосування такого строку.

11. У постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (провадження №6-20цс14) зазначається, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

12. До суду позивач звернувся 04 серпня 2016 року. Таким чином, вимога про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 25 січня 2007 року до задоволення не підлягає в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Короткий зміст рішення апеляційної інстанції

13. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково: скасовано рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2016 року, позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задовольнити частково:

- вирішено стягнути з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 25 січня 2007 року в сумі 14 755,64 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 10 000,00 грн - пеня, «а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 539,47 грн - штраф (процентна складова)»;

- вирішено стягнути з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 1 823,00 грн судових витрат;

- вирішено відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

14. Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Враховуючи, що кредитним договором від 25 січня 2007 року, передбачені самостійні щомісячні платежі, то нарахування заборгованості необхідно відраховувати з моменту настання строку погашення чергового платежу. Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14.

15. Пунктом 5.1. кредитного договору від 25 січня 2007 року передбачено, що договір діє до повного виконання зобов'язань сторонами.

16. Позивач має право на сплату йому процентів за користування кредитом відповідно до статті 1048 ЦК України, а неустойки відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України.

17. Згідно із статтею 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

18. Заборгованість по відсоткам з 01 липня 2013 року по 21 липня 2016 року складає 14 755,64 доларів США, по пені з 01 липня 2015 року по 21 липня 2016 - 403 646,95 грн.

19. Позивач, будучи обізнаним, що відповідач тривалий час фактично перестав сплачувати належні за кредитним договором від 25 січня 2007 року платежі в погашення його боргу, у зв'язку із чим зростала сума заборгованості, з січня 2012 року (момент закінчення кредитного договору від 25 січня 2007 року) не вживав ніяких заходів щодо зменшення розміру збитків, що свідчить про те, що своїми діями позивач сприяв збільшенню розміру нарахувань, а тому наявні підстави для зменшення розміру пені відповідно до умов статті 616 ЦК України.

20. Таким чином позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково в частині стягнення відсотків, пені та штрафних санкцій в межах строків позовної давності. Враховуючи встановлені обставини справи, розмір збитків та дії позивача, апеляційний суд визнав за можливе зменшення розміру пені з 403 646,95 грн до - 10 000 грн, відповідно до загальних засад цивільного законодавства, а саме передбачених пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (далі позначення цього документу у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, за умови однаковості положень такої редакції, - ЦПК України 2004) розподілено судові витрати.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21. У грудні 2016 року заявник подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), вважаючи, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.

22. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2016 року, стягнути на його користь з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати, понесені за подання касаційної скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції

23. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією ЦПК України.

24. Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

25. 06 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

26. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

27. Відповідно до частини тринадцятоїстатті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

28. Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

29. Відповідно до графіку платежів, який є невід'ємною частиною кредитного договору від 25 січня 2007 року, сторони цього кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів) за цим кредитним договором, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі кредитного договору від 25 січня 2007 року, а не тільки строк дії самого кредитного договору.

30. Отже умовами кредитного договору від 25 січня 2007 року встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

31. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності по основній вимозі спливає строк позовної давності й по додатковим вимогам (неустойка, тощо). Отже, не ґрунтується на вимогах закону включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги. Це відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (провадження № 6-116цс13).

32. Апеляційний суд не врахував належним чином зазначене, приймаючи своє рішення, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

33. У відповідному рішенні апеляційного суду неправильно вказано дату подання заяви про застосування строку позовної давності.

(2) Позиція інших учасників справи

34. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

35. Згідно з частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

36. Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

37. Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

38. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

39. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

40. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частина шоста статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон про судоустрій).

41. ВеликаПалата Верховного Судуу визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права (пункт 1 частини першої статті 45 Закону про судоустрій).

42. У постанові Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об'єднана палата, що передала справу на розгляд ВеликоїПалати (частина друга статті 416 ЦПК України).

43. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

(1.1) Щодо застосування строку позовної давності

44. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 ЦПК України 2004).

45. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (частина 3 статті 10 ЦПК України 2004).

46. Статті 57, 58, 60 ЦПК України 2004 визначають що є доказами в рамках судового розгляді справи, які вимоги до них висуваються. Предмет доказування під час судового розгляду визначений статтею 179 ЦПК України 2004.

47. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004).

48. Стаття 213 ЦПК України 2004 визначає суть законності та обґрунтованості судового рішення, а стаття 214 ЦПК України 2004 -питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення.

49. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004).

50. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

51. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України).

52. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події (частина шоста статті 11 ЦК України).

53. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

54. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика) глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (згідно із частиною другою статті 1054 ЦК України).

55. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 ЦК України).

56. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (згідно з частиною першою статті 526 ЦК України).

57. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

58. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (частина перша статті 610 ЦК України).

59. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

60. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

61. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

62. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України).

63. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

64. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (частина перша статті 253 ЦК України).

65. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

66. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

67. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (частина перша статті 266 ЦК України).

68. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини три та чотири статті 267 ЦК України).

69. Правова позиція, висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року (провадження № 6-160цс14), відповідає також правовій позиції, висловленій в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (провадження № 6-116цс13), на яку посилається в своїй касаційній скарзі відповідач, та спростовує висновок апеляційного суду про стягнення процентів за користування кредитом та пені.

70. Відповідні судові рішення Верховного Суду України вказують на те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

71. Також зі змісту цих рішень Верховного Суду України випливає неправомірність стягнення апеляційним судом відповідної пені, оскільки включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

72. Необґрунтованим є посилання апеляційного суду на пункт 2.1.1.7.6 «Умов та правил надання банківських послуг» та нарахування на його підставі штрафних санкцій, оскільки в кредитному договорі від 25 січня 2007 року цей документ не згадується як частина цього кредитного договору, а в матеріалах справи відсутні як сам цей документ так і будь-які докази того, що він може бути застосований до відповідача як сторони кредитного договору від 25 січня 2007 року.

73. Право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Ця правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

74. Також у зазначеному рішенні Великої Палати Верховного Суду вказано, що перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

75. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

76. Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припиняється зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою буде вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.

77. Отже суд першої інстанції прийняв законне рішення, а суд апеляційної інстанції приймаючи свої рішення неправильно застосував норми матеріального права та неправильно розтлумачив правову позицію Верховного Суду України, на яку послався у своєму рішенні.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

78. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (частина перша статті 413 ЦПК України).

79. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_6: скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2016 року, стягнути на користь відповідача з позивача судові витрати, понесені за подання відповідачем касаційної скарги.

80. Враховуючи, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2016 року ухвала Рокитнівського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2016 року не була скасована, а отже, залишається в силі, Верховний Суд вважає зайвим прийняття свого рішення про залишення цієї ухвали в силі.

(2.2) Щодо судових витрат

81. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

82. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

83. Відповідач заявив вимогу про відшкодування судових витрат за подання касаційної скарги. Інші учасники справи не заявляли до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

84. Відповідно до квитанції від 09 грудня 2016 року № 0.0.666347949.1 відповідач сплатив судовий збір у сумі 1 200,00 грн за подання касаційної скарги. Відповідач не надав інших розрахунків документально підтверджених судових витрат.

85. За результатом касаційного розгляду вимоги відповідача підлягають задоволенню. Отже, відповідач має право на відшкодування йому позивачем судового збору в сумі 1 200,00 грн за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

1. Задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_6.

2. Скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2016 року.

3. Залишити в силі рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2016 року.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_6а витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги в сумі 1 200,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. О.Лесько

В. В.Пророк

В. М. Сімоненко

І.М. Фаловська