Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 214/439/16-ц

провадження № 61-6137св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П.. Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної Казначейської служби України про стягнення на підставі Закону України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та статті 625 ЦК України індексу інфляції та трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання рішення суду.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що у липні 2000 року відносно нього була порушена кримінальна справа, яка 21 жовтня 2003 року закрита у зв'язку із недоведеністю його участі у скоєнні інкримінованих йому злочинів, за які він був засуджений Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу до позбавлення волі.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 24 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області 21 квітня 2015 року стягнуто з державного бюджету України на його користь 300 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Оскільки грошові кошти виплачені йому лише 08 липня 2015 року, з урахуванням уточнень просив стягнути з Державної казначейської служби України індекс інфляції та 3 % відсотки річних у розмірі 113 932,00 грн за несвоєчасне виконання судового рішення.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 26 січня 2017 року у складі судді Щеняєва І. Б. позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 112 232,87 грн індексу інфляції та три відсотки річних за несвоєчасне виконання зобов'язань. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Частково задовольняючи позовні вимоги та стягуючи на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних за період із 24 грудня 2014 року до 08 липня 2015 року за несвоєчасне виконання рішення суду, суд першої інстанції керувався нормами статті 625 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 26 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове про відмову ОСОБА_3 у позові.

Апеляційний суд вважав помилковим висновок суду першої інстанції щодо початку прострочки виконання рішення суду з дати його ухвалення судом першої інстанції з 24 грудня 2014 року, без урахування строку апеляційного перегляду та дати набрання рішенням законної сили, та, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що судове рішення виконано протягом встановленого законом тримісячного терміну.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема, статей 509, 625 ЦК України та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків про своєчасне виконання Державною Казначейською службою України рішення суду.

Крім того, він не був повідомлений про розгляд справи апеляційним судом.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 214/439/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Закон України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частини друга, четверта статті 3 Закону України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачають, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду; перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно з частиною першою статті 223 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Установлено, що рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 22 липня 2014 року з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 стягнуто 300 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2015 року рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу, від 22 липня 2014 року залишено без змін.

25 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Управління державної Казначейської служби України в місті Кривому Розі із заявою про прийняття на виконання виконавчого листа та перерахунок належних йому коштів.

Згідно з випискою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рахунок, відкритий на ім'я позивача, 25 червня 2015 року Державна Казначейська служба України перерахувала 300 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Встановивши, що рішення суду першої інстанції від 24 липня 2014 року набрало чинності 21 квітня 2015 року, тобто після його перегляду в апеляційному порядку, та виконано відповідачем протягом встановленого Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» тримісячного терміну (25 червня 2015 року), апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову позивачу у стягненні інфляційних витрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання судового рішення.

Докази та обставини, на які посилаються заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Аргументи скарги про те, що рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 22 липня 2014 року виконано з порушенням тримісячного строку з дня звернення з виконавчим листом до Державної казначейської служби України, колегія суддів відхиляє, оскільки на момент видачі Саксаганським районним судом міста Кривого Рогу виконавчого листа (24 грудня 2014 року) судове рішення не набрало законної сили.

Обов'язок виконання рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 24 грудня 2014 року, яке набрало законної сили після перегляду з апеляційному порядку, виник у відповідача з 22 квітня 2015 року.

Посилання ОСОБА_3 на те, що він не був повідомлений апеляційним судом про дату та час розгляду справи, призначеної на 12 вересня 2017 року на 11 год. 20 хв., і справу розглянуто за його відсутності, є необгрунтованими, оскільки спростовуються наявною у матеріалах справи розпискою, яка, навпаки, свідчить про своєчасне та належне повідомлення ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 про судове засідання на вказану дату (а. с. 98).

Інші аргументи касаційної скарги також не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило