Апеляційне провадження № 22-ц/824/753/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 756/15416/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: ШаховоїО.В. (суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Дячук І.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6

на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 1 березня 2018 року, ухвалене суддею Васалатій К.А. в приміщенні суду ,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав і свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є матір'ю

ОСОБА_7, народження ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідача ОСОБА_5 визнано батьком дитини за рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 3 червня 2016 року, та внесені відповідні зміни до актового запису про реєстрацію народження дитини, складеного ВРАЦС Ленінського РУЮ у м. Донецьк, Донецької обл.

Посилаючись на те, що , що з моменту встановлення батьківства і по даний час відповідач не бачив сина жодного разу, ніякої матеріальної допомоги на його утримання не надавав і не надає, не піклується про його фізичний і духовний розвиток та не спілкується з ним взагалі, що, на думку позивачки, свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання дитини, ОСОБА_4 просила позбавити ОСОБА_5 батьківських права відносно дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 1 березня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено та позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав відносно сина ОСОБА_7, народження ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач через свого представника подав апеляційну скаргу і, посилаючись на порушення судом норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволені позову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновок суду про те, що він ухиляється від обов'язків щодо виховання сина є помилковим. Судом не було його належно повідомлено про розгляд справи і про рішення суду йому стало 30 травня 2018 року під час розгляду апеляційним судом Запорізької області апеляційної скарги ОСОБА_4 на заочне рішення Бердянського районного суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, в справі за його позовом. Розглянувши справу в його відсутності суд не міг знати про те, що зв'язок з дитиною він ніколи не втрачав і спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні він позбавлений можливості в результаті того, що з вересня 2015 року позивачка перешкоджає йому в цьому, переховує дитину, змінюючи місце проживання. Ці обставини встановлені в рішенні Бердянського районного суду від 26 квітня 2017 року,яким задоволено його позов про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною. Зазначення рішення набрало чинності. Щоб мати змогу захистити свої батьківські права в грудні 2015 року він звертався з позовом про визнання його батьком дитини і таке рішення відбулося 3 червня 2016 року.

Судом першої інстанції не було здійснено необхідних дій для залучення відповідача до розгляду вказаної справи, а подані копії судових рішень до заяви про перегляд заочного рішення, та встановлені у них обставини залишені судом без належної правової оцінки.

Впродовж майже трьох років ОСОБА_5 в судовому порядку захищає батьківські нрава, порушені ОСОБА_4, в тому числі і право бути у житті сина, приймати участь у його вихованні, спілкуватись з ним, відвідувати різні заходи, дарувати йому подарунки, купувати необхідні йому речі, робити багато іншого, одним словом бути для ОСОБА_7 батьком, таким як він був від його народження до розірвання стосунків з ОСОБА_4,яка з моменту припинення стосунків заперечує батьківство ОСОБА_5, перешкоджала та продовжує перешкоджати йому приймати участь у житті дитини, переховуючи сина від батька, постійно змінюючи місце проживання та перебування ОСОБА_7. Про повідомлення позивачкою відповідачу інформації про життя сина мова взагалі не йде і крихти відомостей, які він дізнається про свого сина, це виключно інформація від спільних знайомих.

Таким чином, відповідач вважає що зазначені обставини залишились поза увагою суду, що призвело до ухвалення незаконного та несправедливого рішення

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. З Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 №297/2018 переведено суддів апеляційного суду міста Києва на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 №3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали,з підстав в ній викладених та просили задовольнити апеляційну скаргу.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечувала, з підстав викладених у її письмовому відзиві на апеляційну скаргу.

Представник Служби у справах дітей подала заяву про розгляд справи у її відсутності та просила прийняти рішення в інтересах дитини.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається матеріалів справи, сторони є батьками дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Батьківство відповідача щодо дитини встановлено за його позовом рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 3 червня 2016р. (а.с. 5). Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та позбавляючи ОСОБА_5 батьківських прав стосовно ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач від народження сина ним не цікавиться, не виховує та не спілкується з ним, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, його навчанням та підготовкою до самостійного життя. Проте, таких висновків суд дійшов на порушення процесуального права, яке полягає в тому,що судом неповно з'ясовані обставини,які мають значення для справи,а ті обставини,які суд вважав встановленими не підтверджені належними доказами. Зроблені судом висновки не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначені порушення процесуального права, потягли порушення та невірне застосування судом норм матеріального права, з огляду на що рішення суду першої інстанції не можливо визнати законним та обґрунтованим і відповідно до ст.376 ЦПК України рішення підлягає скасуванню та ухвалення по суті нового судового рішення, з наступних підстав.

Відповідно до ст.165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; - жорстоко поводяться з дітьми; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких дій видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно роз'яснень, що надані у Постанові Пленуму ВСУ від 30.03.2007, № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК ( 2947-14). Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В п. 15 постанови передбачено також, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з'ясування його позиції й обґрунтування.

Суд першої інстанції,не прийняв передбачених законом заходів належного повідомлення відповідача про місце та час розгляду справи та не маючи інформації про його належне повідомлення, розглянув справу в порядку заочного розгляду чим фактично позбавив останнього права на подання доказів та порушив, внаслідок цього принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Вказане порушення суд першої інстанції міг виправити, задовольнивши заяву про перегляд заочного рішення, оскільки обставини, на які посилався відповідач у заяві про перегляд заочного рішення, мають істотне значення для вирішення спору.

Взнавши про рішення суду першої інстанції яким позбавлено відповідача батьківських прав та оскарживши його, останній на обґрунтування того, що позивачка -матір дитини, перешкоджає йому в спілкуванні з дитиною надав заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26квітня 2017 року,яким задоволено його позов про усунення з боку позивачки перешкод в спілкуванні з дитиною та визначено спосіб участі у вихованні сина ОСОБА_7,а саме встановлено: систематичні побачення з дитиною у будні дні кожний вівторок та четвер з 17-00 до 19-00, у вихідні дні: кожну 1 та 3 суботу та неділю з 09-00 суботи до 18-00 неділі, з можливістю ночівлі дитини за місцем проживання батька, необмежене спілкування з сином особисто, засобами телефонного, поштового електронного та іншого зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичні спілкування між батьком та дитиною; спільний відпочинок батька з сином під час весняних, осінніх, зимових та літніх канікул,але не більше ніж половина канікул; спілкування батька з сином та спільний відпочинок має відоратись без присутності матері.

Зазначене рішення суду набрало законної сили та є чинним.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2008 року по вересень 2015 року і після припинення шлюбних відносин, дитина залишилась проживати разом з матір'ю ОСОБА_4, а також факт відсутності між батьками порозуміння щодо вирішення питання про участь батька у вихованні дитини.

Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спілкування батька з дитиною буде перешкоджати нормальному розвитку дитини судом не встановлено.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК встановлені рішенням суду обставини не потребують доказування та свідчать про те, що в результаті неправомірних дій позивачки відповідач був позбавлений можливості бачитись з дитиною, спілкуватись з нею та приймати участь в її вихованні.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнств і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України жінка та чоловік мають рівні права обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яки надана Верховною Радою України.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.195 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння та має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

На підтвердження своїх доводів про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини суд не встановив,а позивачка не надала належних доказів того,що відповідач свідомо ухиляється від батьківських обов'язків щодо виховання сина ОСОБА_7, народження ІНФОРМАЦІЯ_2 року. з огляду на що апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення її позову.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 1 березня 2018 року скасувати та ухвали нове судове рішення наступного змісту.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05.11.18.

Суддя-доповідач

Судді: