12 вересня 2018 року
Провадження № 61-2927св18
судді Сімоненко Валентини Миколаївни
щодо постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року
Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Мартева С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С.П. (суддя-доповідач) розглянуто касаційну скаргу Міністерства соціальної політики України на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року у складі судді Виниченко Л. М. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В.
Постановою Верховного Суду у складі зазначеної колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року скасовано.

Заяву ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено.

Встановлено факт, що вимушене переселення ОСОБА_6 у червні 2015 року з окупованої території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

З даною постановою я не згодна з наступних підстав.

Фабула справи

У вересні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду у порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення - факту, що вимушене переселення його з родиною сестри у червні 2015 року з м. Горлівка Донецької області (окупованої території Донецької області) на проживання до м. Києва відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

02 вересня 2015 року йому видана довідка Управління праці та соціального захисту населення м. Києва про взяття на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції і він є переміщеною особою, яка фактично проживає в м. Києві, однак отримана довідка посвідчує лише факт вимушеного переселення і не містить в собі зазначення причин такого переселення.

З метою визначення його статусу, як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (потерпілого від міжнародного збройного конфлікту) для захисту прав передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, просив заяву задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року у задоволені заяви відмовлено у зв'язку з тим, що зазначений факт є загальновідомим та не потребує додаткового встановлення як факту, який має юридичне значення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт, який просить встановити заявник не породжує для нього безпосередніх юридичних наслідків, з метою настання яких він звертається до суду. Факт збройної агресії відносно України та тимчасової окупації Російською Федерацією окремих районів Донецької та Луганської областей України є загальновідомим фактом, який не потребує додаткового встановлення за рішенням суду.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачений позасудовий порядок встановлення певних фактів та підстав внутрішнього переміщення осіб на території України, який відносно заявника виконаний; причина переміщення заявника є загальновідомою, а Цивільний процесуальний кодекс країни не передбачає повноважень суду встановлювати у порядку окремого провадження причини виникнення тих чи інших фактів, що мають юридичне значення.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2017 року у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_6 на зазначені судові рішення відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій 23 листопада 2017 року, Міністерства соціальної політики України, як третя особа у справі, просило скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення заяви ОСОБА_6

Ухвалюючи рішення про задоволення касаційної скарги Міністерства соціальної політики України, суд виходив з того, що ОСОБА_7 є внутрішньо переміщеною особою, якій видана відповідна довідка. Зазначена довідка видається територіальними органами Міністерства соціальної політики України, підстави та її форма затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб». Ухвалюючи судові рішення про задоволення заяви суд виходив з того, що встановлення факту що переселення заявника внаслідок збройної агресії Російської Федерації можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв'язку між переселенням із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією іншої держави, що порушує права заявника.

Суд також зазначив, що цей факт носить індивідуальний характер, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника та є необхідним для виникнення та реалізації особистих та майнових прав саме ОСОБА_6

Правові підстави незгоди з постановою Верховного Суду.

1. За положеннями частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (стаття 6 Конституції України).

Обґрунтування поділу влади на три галузі ("гілки") полягає в тому, щоб поділити і збалансувати державно-владні повноваження за принципом компетентності між різними державними органами, встановити взаємний контроль, унеможливити узурпацію влади - зосередження всіх повноважень або більшої їх частини у єдиному органі державної влади або в посадової особи і тим самим запобігти свавіллю.

Поділ влади як принцип організації і функціонування державного апарату передбачає розмежування повноважень між трьома гілками - законодавчою, виконавчою та судовою, а також створення механізму стримувань та противаг.

Посилання у заяві що визнання того, що переселення заявника відбулось у зв'язку з агресією Російської Федерації необхідно для зазначення цього у довідці внутрішньо переселеної особи фактично є підміною судом повноважень органів виконавчої та законодавчої влади.

Зразок довідки про взятті на облік внутрішнє переміщеної особи затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» № 509 від 1 жовтня 2014 року як органом виконавчої влади держави.

Слід також звернути увагу на те, що визначення факту агресії Російської Федерації щодо України та у наслідок цього переміщення жителів областей, які потерплять від агресії, відбулось на законодавчому рівні у зв'язку з прийняттям Верховною радою України заяви «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», затвердженою постановою Верховної Ради України № 337-VIIIвід 21 квітня 2015 року (абзац восьмий пункту 3).

Отже, видача заявнику довідки про взяття на облік, як внутрішньо переміщеної особи є визнання державою та підтвердженням як факту переміщення та і причин такого переміщення.

Додаткове визнання такого факту та причин переміщення судом є зайвим та таким що порушує право громадян на спрощений захист своїх прав, відповідно до Закону України « Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Як зазначено у заяві до суду, визнання того, що переселення заявника відбулось у зв'язку з агресією Російської Федерації необхідно для зазначення цього у довідці внутрішньо переселеної особи, що фактично є підміною судом повноважень органів виконавчої та законодавчої влади та створення штучних перешкод для захисту прав внутрішньо переміщеної особи.

Слід також звернути увагу на те, що визначення факту агресії Російської Федерації щодо України було також підтверджено у наступному Законом України «Про особливості державної політики щодо забезпечення державного суверенітету України над тимчасово окупованими територіями у Донецькій і Луганській областях» № 2268-VIIIвід 18 січня 2018 року.

Зазначені законодавчі акти стосуються великої кількості людей, які потерпляють від агресії та бойових дій, а тому зазначені у них факти та їх наслідки не можуть бути індивідуально визначеними, які стосуються лише однієї особи - заявника у справі.

Отже, не зазначення у довідці, зразок якої затверджено Кабінетом Міністрів України, причини внутрішнього переміщення особи, за наявності самої довідки, загальновідомих фактів агресії та зазначеного законодавства про це, не тягне за собою порушення права внутрішньо переміщеної особи і, за потреби, виправляється шляхом внесення змін у зразок довідки органом виконавчої влади та здійснення іншими державними органами своїх функцій по відновленню прав внутрішньо переміщених осіб.

Заявник же у випадку порушення державними органами певного цивільного права як внутрішньо переміщеної особи, має право на звернення до суду за захистом саме цього порушеного права.

2. Главою шостою Цивільного процесуального Кодексу передбачений захист прав людини шляхом встановлення фактів, які мають юридичне значення.

Частиною другою та третьою статті 315 ЦПК України визначений перелік юридичних фактів від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення та які підлягають встановленню за правилами цієї глави.

Юридичний факт - це життєва обставина, з якою норми права пов'язують виникнення, зміну або припинення правовідносин, наприклад дії або події.

Існують різні способи класифікації юридичних фактів. Наприклад, дії, тобто вольова поведінка суб'єктів права, з якою пов'язані виникнення, зміна та припинення правовідносин (наприклад, угода, постанова слідчого, рішення суду), та юридичні події - випадки, які виникають, змінюються і припиняються поза волею людей (наприклад, природне стихійне явище, смерть тощо).

Отже, відповідно до підстав визнання факту таким, що має юридичне значення у порядку глави 6 Цивільного процесуального кодексу України, суд повинен встановити факт (дію або подію) у зв'язку з якою виникають, змінюються і припиняються права заявника.

Звертаючись з заявою заявник просив встановити що його переміщення з місця постійного проживання відбулось у зв'язку з агресією Російської Федерації, що призвела до негативних для України та особисто нього наслідків, помилково вважаючи це фактом, який має юридичне значення.

Зі змісту заяви вбачається що заявник просив встановити причиново - наслідковий зв'язок між його переселенням та діями іншої держави, що не є у розумінні юридичної науки фактом, який має юридичне значення, а є зв'язком між подіями (фактами), зокрема переселенням та окупацією, і наслідками цих подій, а отже не може бути встановлений у порядку глави шостої Цивільного процесуального кодексу України.

Суди обґрунтовано визнали що факт агресії та окупації російською Федерацією території України та пов'язані з цим факти переселення мирних громадян України з територій їх постійного проживання є загальновідомими фактами, що не заперечуються а ні українським суспільством, а ні міжнародною спільнотою, про що суди навили свої міркування, з якими слід погодитись.

Визнання судами цього факту загальновідомим відповідно до частини другої статті 61 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час ухвалення судового рішення)та частини другої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не потребує його доведення, оскільки є таким, що визнається усіма і інформація про нього міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Отже, вважаю, що причино - наслідний зв'язок між переміщення заявника та збройною агресією Російської Федерації не потребує встановленню у судовому порядку як загальновідомий та як такий , що за своєю правовою природою не є фактом, що має юридичне значення.

Такий зв'язок повинен бути застосований при розгляді спорів про порушення певних прав внутрішньо переміщеної особи, якою відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи що є у матеріалах справи, являється заявник та, з огляду на положення статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є особою, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Щодо доводів заяви про необхідність захисту порушений прав на підставі міжнародних актів та Конвенцій.

На міжнародному рівні не прийнято жодного зобов'язального акту або Конвенції щодо прав внутрішньо переміщених осіб, оскільки зазначені особи, як такі що не виїхали за межі кордонів власної держави підпадають лише під юрисдикцію своєї держави на відміну від правового статусу біженців.

Основним міжнародним документом, що стосується питань переміщених осіб є зокрема, Керівні принципи ООН з питання про переміщення осіб усередині країни.

Відповідно Керівних принципів ООН з питання про переміщення осіб усередині країни, внутрішньо переміщеними особами (далі ВПО) вважають людину чи групу людей, які були змушені або зобов'язані покинути чи залишити свої будинки або місця звичайного проживання, зокрема внаслідок або щоб уникнути наслідків збройного конфлікту, проявів насильства, порушень прав людини, стихійних або створених людиною лих, і які не перетинали міжнародно визнаних державних кордонів.

Іншим відповідним документом, який було розроблено для захисту ВПО, є «Принципи ООН з питань реституції житла та майна», 2008 року; «Принципи Пін'єйру»; «Захист внутрішньо переміщених осіб біженців і переміщених осіб»; Внутрішнє переміщення в Європі від 25 листопада 2003 року - Рекомендація ПАРЄ 1877(2009); «Забуті люди Європи: захист прав тривало переміщених осіб» - Рекомендація ПАРЄ 1877(2009) від 24 червня 2009 року.

Вони встановлюють стандарти та містять настанови щодо ситуації втрати майна і домівок у контексті переміщення і носять рекомендаційний характер. Відповідно до ЄКПЛ ці принципи є «найбільш повними стандартами у цій сфері».

Крім того, міжнародна судова практика також визначає об'єм прав цих осіб. Зокрема рішення у справах «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), №40167/06 [ВП] від 16 червня 2015 року; «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), №13216/05 [ВП] від 16 червня 2015 року; Рішення у справі «Лоїзіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey), №15318/89 (суть), 18 грудня 1996 року.

Заявник посилався на необхідність встановлення причинного зв'язку між агресією, окупацією Російської Федерації та його переміщенням також для необхідності визначення свого статусу як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист мирного населення під час війни, ратифікованої Україною 3 березня 1954 року, та яка набрала чинності для України з 3 січня 1955 року і яка дійсно застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни.

Разом з тим за положеннями пункту 4 зазначеної Конвенції, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Оскільки заявник є громадянином України та переміщений в межах території України та не є під владою Російської Федерації, як сторони конфлікту, окупаційної держави, громадянином якої він не є, то встановлення причино - наслідного зв'язку між окупацією та його переміщенням по терріторії держави громадянином якої він є, не робить його особою на яку розповсюджується дія цієї Конвенції, а значить, будь які інші юридичні факти, які можуть бути встановлено судом, крім тих, що визначаються цією Конвенцією на ці правовідносини не впливають.

Присвоєння особі статусу внутрішньо переміщеної особи за своїм змістом виключає застосування до цієї особи зазначеної Конвенції.

Разом з тим відшкодування будь яких збитків такій особі визначаються не зазначеною Конвенцією, а вищезазначеним положеннями міжнародних актів та рекомендацій, а причино - наслідний зв'язок між фактом агресії та фактом переміщення особи повинен здійснюватись судом на підставі встановлених та загальновідомих фактів які є складовою фактичних обставин справи (юридичних фактів) про відшкодування збитків аналогічно з причино - наслідними зв'язками у інших правовідносинах.

Зазначений зв'язок не впливає на застосування до нього, як до внутрішньо переміщеної особи Конвенції про захист мирного населення під час війни, ратифікованої Україною 3 березня 1954 року, щ у свою чергу не позбавляє його захисту як внутрішньо переміщеної особи, відповідно до міжнародних принципів та законодавства України, а отже заява за такої мотивації не підлягала задоволенню, що й зробили суди попередніх інстанції.

Відтак, за правовою позицією Верховного суду, висловленою у постанові від12 вересня 2018 року у цій справі погодитись не можна.

Суддя Сімоненко В. М.