Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 375/998/15-ц

провадження № 61-20088св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Гуля В. В., Іванової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 05 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційним банком «Надра» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 77/МК33/2008-840.

Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору позивач надав ОСОБА_3 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 21 000,00 доларів США, із розрахунку 14,4 % річних.

05 лютого 2008 року між позивачем та ОСОБА_4 укладений договір поруки до кредитного договору № 77/МК33/2008-840.

Відповідно до пункту 1.1 договору поруки відповідач ОСОБА_4 взяла на себе зобов'язання перед позивачем за належне виконання відповідачем ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «Надра» просило стягнути солідарно із відповідачів на користь банку заборгованість за договором від 05 лютого 2008 року № 77/МК33/2008-840 у сумі 34 003,93 доларів США та 298 803,95 грн.

Заочним рішенням Рокитнянського районного суду Київської області

від 02 листопада 2015 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за договором від 05 лютого 2008 року № 77/МК33/2008-840 у сумі

34 003,93 доларів США та 298 803,95 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого виникла заборгованості за договором, враховуючи, що на підставі статей 553, 554 ЦК України боржник і поручитель несуть солідарну відповідальність за неналежне виконання зобов'язання, тому наявні підстави для задоволення позову.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Заочне рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 02 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за договором від 05 лютого 2008 року № 77/МК33/2008-840 у сумі

34 003,93 доларів США та 35 466,74 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 3 654,00 грн.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, проте не погодився з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача несплаченої пені за прострочення строків виконання зобов'язань (відповідно до пунктів 9.1, 9.2 кредитного договору) в сумі

263 337,21 грн, оскільки за порушення грошових зобов'язань за один і той самий період позивачем нараховані як пеня, так і штраф, внаслідок чого відповідачів двічі притягнуто до одного і того ж виду відповідальності.

У лютому 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволення позову та справу передати в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що договором поруки не встановлено строку його дії, суд не визначився з платежами, за якими порука припинилася, враховуючи, що графіком встановлено щомісячні періодичні платежі, а отже, порука за договором є припиненою в частині тих періодичних платежів, які повинні були бути здійсненні у межах шести місяців до дати звернення позивачем до суду. При цьому суд апеляційної інстанції зазначених недоліків не усунув. Крім того, з розрахунку позивача вбачається, що останній платіж позичальник здійснив у лютому 2009 року, отже, з цього часу почався перебіг строку позовної давності щодо кожного платежу відповідно до графіка, який додано до позову, тому трирічний строк позовної давності до моменту звернення позивача до суду охоплює період з 09 серпня 2012 року по 09 серпня 2015 року. Також у заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_3 заявлено про застосування строку позовної давності, проте суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув та взагалі не обґрунтував відхилення таких доводів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а

ухвалою від 15 травня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ КБ «Надра».

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 212-213 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 05 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 77/МК33/2008-840, за умовами якого позивач на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності надав грошові кошти у сумі 21 000,00 доларів США, із розрахунку 14,4 % річних, строком по 03 лютого

2015 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 05 лютого

2008 року між ЗАТ КБ «Надра» та відповідачем ОСОБА_4 укладений договір поруки.

Станом на 06 липня 2015 року відповідач має заборгованість за кредитом у сумі

34 003,93 доларів США та 298 803,95 грн.

Останній платіж ОСОБА_3 здійснено у лютому 2009 року, а отже, починаючи з березня 2009 року позичальник не виконує зобов'язання за договором та позивачу стало відомо про порушення його прав та саме з цього часу у нього виникло право на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за простроченими щомісячними платежами, а з 03 лютого 2015 року - всього кредиту.

Із позовом ПАТ КБ «Надра» звернулось до суду у липні 2015 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що його підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Вищевикладене свідчить про те, що висновки судів першої й апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення заборгованості з боржника та поручителя за кредитним договором є передчасними, оскільки умовами кредитного договору передбачено, що погашення кредиту повинно здійснюватися певними щомісячними платежами, проте суди не застосували строк позовної давності, заявлений у суді першої інстанції при перегляді заочного рішення, враховуючи, що відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи та не брав участі у такому розгляді. Крім того, судами не встановлено, з якого часу повинен обраховуватись строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум та відповідно, чи є чинною порука, оскільки у разі пред'явлення вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання зобов'язання (чи частини зобов'язання) в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку та залежно від цих обставин вирішувати питання наявності чи відсутності підстав для стягнення заборгованості з поручителя.

Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, заперечень відповідача висновки судів про часткове задоволення вищевказаного позову не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Отже, вирішуючи спір на підставі ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам.

Суд апеляційної інстанції в силу своїх повноважень мав можливість усунути зазначені порушення норм процесуального права, проте всупереч положенням статті 303 ЦПК України 2004 року на надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, не навів мотивів їх відхилення, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законними та обґрунтованими і таким, що відповідає засадам цивільного судочинства, отже, підлягає скасуванню.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Виходячи з викладеного та враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення апеляційного суду в частині стягнення з відповідачів заборгованості за тілом кредиту та відсотків - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88ЦПК 2004 року та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачене.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик