Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 520/8977/15-ц

провадження № 61-8676св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Заїкіна А. П., Калараш А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом знесення споруд.

Позов мотивовано тим, що перебуваючи у шлюбі зі ОСОБА_4, вони придбали у власність земельну ділянку площею 0,0184 га та будівлі за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач є суміжним користувачем земельної ділянки НОМЕР_3 та будівель, що знаходяться на ній, загальною площею 0,96 сотки за адресою: вулиця АДРЕСА_1 на території громадської організації «Сонячне».

Позивачка зазначає, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2011 року земельну ділянку площею 31,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 залишено в загальному користуванні сторін, однак вказана земельна ділянка зайнята самочинними спорудами: літня кухня № 101, сарай № 102, вбиральня № 103, душ № 103 (1). Наявність зазначених споруд на земельній ділянці, яка знаходиться в загальному користуванні позивачки та ОСОБА_2 та є проїздом до її земельної ділянки порушує її право щодо використання цієї ділянки.

Посилаючись на вимоги статей 391, 376 ЦК України ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди в праві користування та розпорядження земельною ділянкою площею 31,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_2 знести самочинно побудовані: літню кухню № 101, сарай № 102, вбиральню № 103, душ № 103(1).

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 12 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позовні вимоги не обґрунтовані, суду не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження. Зокрема, в державному акті серії НОМЕР_4, виданому 04 листопада 2003 року на ім'я ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2003 року, за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0184 га, не відображена спірна земельна ділянка як проїзд та позивачем не надано доказів припинення права користування відповідачем цією земельною ділянкою.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 12 вересня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні права користування проїздом за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_2 знести самочинно побудовані: літню кухню № 101, сарай № 102, вбиральню № 103, душ № 103 (1). Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 606,32 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач довела факт порушення її прав самочинною забудовою, а тому відповідно до положень статті 376 ЦК України побудовані на земельній ділянці, що є проїздом, споруди підлягають знесенню.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою в якій просив скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 12 вересня 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не надав належну правову оцінку доказам у справі та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

У січні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому вказав, що рішення апеляційного суду ухвалено на підставі належним чином досліджених доказів у справі, а також з урахуванням встановлених судами обставин, які мають преюдиційне значення для вирішення цього спору.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що ОСОБА_1 з 27 серпня 1993 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4, який на підставі державного акта серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку від 04 листопада 2004 року є власником земельної ділянки площею 0,0184 га та будівель за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 є користувачем суміжної земельної ділянки та будівельних споруд.

Відповідно до свідоцтва про право власності на дачу від 21 травня 1998 року НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради народних депутатів, ОСОБА_2 є власником 1/100 частини дачного будівельного кооперативу «Соняшне» за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2003 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0184 га за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визначення порядку користування земельною ділянкою площею 31,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 вказану земельну ділянку залишено в загальному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Під час розгляду справи судом встановлено, що земельна ділянка площею 31,8 кв. м по лінії А-Б є суміжною земельною ділянкою та значиться як проїзд (а. с. 25-27).

Постановою Київського районного суду міста Одеси від 06 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа - ОСОБА_2, про визнання дій протиправними та скасування рішення, скасовано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради в частині літньої кухні № 101, сараю № 102, вбиральні № 103, душу № 103 (1). При цьому судами встановлено, що ці споруди є самочинними та побудовані на проїзді до земельної ділянки ОСОБА_1, іншого входу на земельну ділянку ОСОБА_1 немає. Встановлено, що зазначені вище споруди порушують права та інтереси ОСОБА_1 на використання спірної земельної ділянки ( а. с.17-24).

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України ( у редакції, чинній на час розгляду справи) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості вважається самочинним будівництвом за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети, немає належного дозволу на будівництво чи затвердженого належним чином проекту, під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 цього Кодексу залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами чи за її рахунок; приведення земельної ділянки до попереднього стану або відшкодування витрат.

За змістом статті 376 цього Кодексу вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Задовольняючи позов, апеляційний суд правильно встановив факт порушення прав ОСОБА_1 самочинною забудовою, її вимоги про знесення самочинного будівництва (стаття 376 ЦК України) узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з такими висновками апеляційного суду, оскільки вони узгоджуються з матеріалами справи та не спростовані відповідачем.

Доводи касаційної скарги про те, що право власності ОСОБА_2 на спірні об'єкти набуто на підставі свідоцтва про право власності від 21 травня 1998 року НОМЕР_1 є необґрунтованими, оскільки 07 травня 2004 року ОСОБА_2 було видано нове свідоцтво про право власності № 572 замість вищезазначеного та яке було скасовано постановою Київського районного суду міста Одеси від 06 березня 2014 року в частині спірних об'єктів самочинного будівництва (а. с.16, 17-20).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного рішення апеляційного суду не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування рішення апеляційного суду, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило