Справа № 297/202/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 жовтня 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і ОСОБА_1,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Берегівського районного суду від 07 червня 2018 року (у складі судді Фейіра О.О.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа виконавчий комітет Бенянської сільської ради Берегівського району, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом у січні 2018 р.

Просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування будинком, який знаходиться за адресою: вул. Суворова, 7, у с. Бене Берегівського району.

На обґрунтування позовних вимог указав, що є власником указаного нерухомого майна. Відповідачка після реєстрації шлюбу з його сином проживала у вказаному будинку з 2011 р. Однак, у грудні 2016 р. відповідач покинула будинок і теперішнє її місце реєстрації невідомо. Шлюб між нею і сином було розірвано 14 липня 2017 р. за рішенням суду.

Відповідач комунальні послуги не сплачує, не несе витрат по утриманню будинку та не приймає участі в спільному побуті.

Рішенням Берегівського районного суду від 07 червня 2018 р. у задоволенні позову відмовлено.

Адвокат ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати це рішення і ухвалити нове про задоволення позову. Доводить про неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач більше року не проживає у будинку позивача, проте його висновок про непроживання відповідача у спірному будинку з поважних причин ґрунтується на неналежних і недопустимих доказах. Зазначає також, що судом першої інстанції були невірно викладені пояснення свідка.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Суд першої інстанції констатував, що відповідач не проживала у спірному будинку з поважних причин, добровільно його не залишала, у звязку з чим дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

При цьому встановив, що одноквартирний будинок (садибний) житловий будинок по вул. Суворова, 7, у с. Бене Берегівського району належить у цілому на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі рішення Берегівського районного суду від 06.05.2014 р. (справа № 297/736/14-ц).

ОСОБА_4 зареєстрована в цьому будинку з 11.06.2014 р.

Заочним рішенням Берегівського районного суду від 14.07.2017 р. шлюб між відповідачкою і ОСОБА_3 (сином позивача) розірвано.

Оскільки до грудня 2016 р. відповідачка постійно проживала в указаному будинку з позивачем і, будучи його невісткою, вела спільне господарство, тона цей час має статус колишнього члена сімї позивача.

ОСОБА_4 не проживає в будинку більше року, що не заперечується.

Однак, тимчасова відсутність відповідачки у будинку позивача була зумовлена неналежною поведінкою самого позивача, який неправомірно вигнав її разом із неповнолітнім сином.

У спірних правовідносинах обмеження прав власника будинку передбачені ст.ст. 156. 157 ЖК України.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність обставинам справи, належним чином оціненим доказам і нормам матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин (ЖК України та ЦК України).

Так, згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Установлено та не заперечується, що ОСОБА_4 понад рік не проживає у житловому будинку позивача по вул. Суворова, 7, у с. Бене Берегівського району.

Однак, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування на підставі відсутності особи без поважних причин понад один рік, суд обовязково повинен зясувати, з яких причин особа відсутня, чи не чиняться особі перешкоди у користуванні (наприклад, вчинення власником перешкод у користуванні квартирою такій особі), чи є причини відсутності поважними, чи дійсно особа втратила право користування.

За приписами ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Свідок ОСОБА_5 (неповнолітній син відповідачки) показав, що ОСОБА_3 (позивач) вигнав їх із мамою (ОСОБА_4А.) з будинку та викинув їх речі. Ці показання узгоджуються із поясненнями ОСОБА_4 та апелянтом по суті не заперечуються.

Тобто, висновок суду першої інстанції про відсутність відповідачки в будинку позивача понад один рік саме з поважних причин є правильним і такий позивачем не спростований. Доводи апеляційної скарги з цього приводу ґрунтуються на припущеннях.

Посилання апелянта на правові позиції ВСУ та ВС у справах № 6-709цс16, № 283/1443/16-ц є некоректним, оскільки в указаних справах ідеться про право власника житла визнати осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням за умови, коли ці особи не є членами сім'ї власника.

Між тим, у спірних правовідносинах статус відповідачки з цього питання не є доводом ані позовної заяви, а ні апеляційної скарги.

За правилами ст. 367 ч.1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення. 2.Рішення Берегівського районного суду від 07 червня 2018 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 01.11.2018 р.

Судді: