Справа № 212/737/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2018 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Колочко О.В.,

за участі секретаря судового засідання Деменко А.С.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

05 лютого 2018 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 70613,31 грн. за кредитним договором № б/н від 24.11.2008 та судових витрат у розмірі 1762 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_2 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, в зв'язку з чим підписав Заяву б/н від 24.11.2008, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Кредитний ліміт змінювався у період з 24.11.2008 по 11.03.2014, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача в заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 3.3, 5.3 Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Заявою Відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в ПАТ КБ «Приватбанк». Також, свідченням приєднання відповідача до Договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів. Позивач свої зобов'язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, тоді як відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов'язаннями, що призвело до утворення заборгованості станом на 31.12.2017 в розмірі 70613,31 грн., з яких 1887,60 грн.- заборгованість за кредитом, 60674,94 грн. - нараховано відсотки за користування кредитом, 4450,14 грн. - нараховано пеню та комісію, а також штрафи в розмірі 250 грн. (фіксована частина), 3350,63 грн. (процентна складова).

Ухвалою суду від 12 березня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження.

02 травня 2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що він дійсно отримував 24.11.2008 звертався до банку із заявою про надання кредитної картки та після підписання заяви він отримав кредитний ліміт в розмірі 500,00 грн. на строк 12 місяців. Вказує на те, що банк самостійно, без його повідомлення змінював відсоткові ставки по даному кредиту та посилання позивача на отримання ним Умови та Правила надання банківських послуг, які долучені до позову є неналежними та недопустимими доказами, оскільки не містять його підпису. Крім того, позивач не мав права нараховувати пеню і штраф одночасно за одне і теж порушення, що є порушенням ст. 61 Конституції України. Також посилається на те, що ним останній платіж було здійснений у вересні 2013 року, а тому позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду з даними позовними вимогами.

17 травня 2018 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій просив позовні вимоги задовольнити. Крім того зазначив, що 24.11.2008 ОСОБА_2 було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» № 995307 із строком дії до останнього дня 12.2011 року. В подальшому картка перевипускалася, а саме 20.01.2012 Відповідач отримав картку №021708 зі строком дії до останнього дня 10.2015. 24.02.2015 Відповідач пройшов повторну ідентифікацію та підписав нову анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. З таких підстав вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності.

16 липня 2018 року від відповідача до суду надійшли заперечення на позовну заяву в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В запереченнях посилається на те, що позивач не мав права нараховувати проценти за період після 25.11.2009 (кінцевий строк дії договору 24.11.2009); умови та правила надання банківських послуг, що долучені до відповіді на відзив затверджені наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256, а тому на час укладення договору 24.11.2008 таких умов не існувало. Крім того, зазначив, що позивачем пропущений строк звернення до суду, а також ним неправомірно нараховані штраф та пеня.

Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» до суду не з'явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в наданій суду письмовій заяві просив розглянути справу без участі представника позивача-відповідача, на позовних вимогах наполягав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення, просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві та запереченнях на позовні вимоги. Крім того, суду пояснив, що посилання на повторну ідентифікацію представника позивача є необґрунтованим, оскільки дійсно відповідач отримував нову картку в Приватбанку, але для отримання заробітної плати, в останній платіж в березні 2015 року був стягнутий без дозволу відповідача Банком саме з заробітної картки автоматично, що не дає підстави вважати про переривання строку позовної давності. Також, зауважив, що копії документів, доданих до відповіді на відзив не завірені належним чином, а на ксерокопії фото не видно, яку саме Відповідач отримав картку.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані письмові докази, дійшов такого висновку.

Відповідно до частини 1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Параграфом першим глави 71 ЦК України регулюються правовідносини позики.

Статтею 1046 Кодексу передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За правилом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між Банком та відповідачем ОСОБА_2 24 листопада 2008 року кредитного договору № б/н, за яким банк взяв на себе зобов'язання видати відповідачу кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжній картці, ОСОБА_2 отримав кредитні кошти, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с. 13).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти ОСОБА_2 (НОМЕР_2 від 12.12.07) 24.11.2008 встановлений кредитний ліміт у розмірі 500,00 грн. Відбувалися зміни кредитного ліміту: 21.08.2009 - збільшений до 2000,00 грн.; 05.02.2010 - 4000,00 грн.; 30.09.2010 - 4800,00грн.; 23.10.2010 - 5600,00 грн.; 25.11.2010 - 6600,00грн.; 28.12.2010 -8600,00грн.; 10.04.2011 - 10600,00 грн.; 29.04.2011 - 15000,00 грн.; 11.03.2014 - зменшений до 1890,00 грн. (а.с.12).

Отже, як видно з наявного у справі кредитного договору, який підписаний відповідачем та складається з Заяви клієнта, Умов і правил надання банківських послуг, та Тарифів Банку, а також з розрахунку заборгованості, Банк свої зобов'язання виконав, встановивши ОСОБА_2 кредитний ліміт на кредитній картці, про що свідчить рух коштів по рахунку. Водночас впродовж дії договору вбачається і погашення кредиту, зокрема востаннє 23.01.2014, що свідчить про виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором. (а.с. 6-10).

Із доданої до позову заяви підписаної відповідачем не вбачається, що ОСОБА_2 отримав Умови та правила, з якими він погодився, а за відсутності у нього цих стандартних умов та правил банку, які є невід'ємною частиною договору, оскільки містять його істотні умови, які в заяві не викладені, зокрема, процентна ставка, строк повернення кредиту, відповідальність за невиконання умов договору, сторона не має можливості свідомо здійснити своє волевиявлення при укладенні договору та дотримуватися його умов, тобто визначити свою поведінку за цими правилами, що є необхідною умовою для вільного волевиявлення особи при укладенні правочину, передбаченого частиною третьою статті 203 ЦК України.

Крім того, позивач, на підтвердження позову, додав до нього витяг з умов та правил надання банківських послуг (а.с.15-20). Однак всупереч положень ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону на час підписання заяви) про те, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві, що покладає на кредитора обов'язок доведення цього факту, однак банк не надав письмових доказів про те, що при укладенні договору шляхом подання заяви, відповідач отримав саме ці умови і правила надання банківських послуг, з якими він ознайомився при укладенні договору.

Також позивачем в позовній заяві зазначено про наявність заборгованості станом на 31.12.2017, яка становить 70613,31 грн, з яких 1887,60 грн. - заборгованість за кредитом, 60674,94 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4450,14 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 250,00грн. - штраф (фіксована частина), 3350,63 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до ч.1 ст. 1056-1 ЦК України (в редакції чинні на день підписання анкети-заяви) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

При цьому відповідно до ч.1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання, тобто в даному випадку діє презумпція вини цієї особи.

На підтвердження наявності заборгованості у відповідача Банком надано розрахунок заборгованості (а.с.6-7), який є аналітичним документом банку, складений в односторонньому порядку і не погоджений з відповідачем, тому не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та достовірності обрахування розміру боргу.

Разом з цим, позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховано заборгованість, яка відображена у розрахунку та складається з наступного:

1887,60 грн. - заборгованість за кредитом, 60674,94 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4450,14 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 250,00грн. - штраф (фіксована частина), 3350,63 грн. - штраф (процентна складова).

Розглядаючи вказаний розрахунок на предмет обґрунтованості та відповідності умовам кредитного договору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Однак, з наданого позивачем розрахунку видно, що заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахована за двома кредитними договорами: від 24.11.2008 та від 24.02.2015. У зв'язку з цим, неможливо встановити, з якої суми тіла кредиту нараховано заборгованість за відсотками та пенею, а також неможливо встановити розмір застосованого для нарахування такої заборгованості відсотку відповідно до умов кредитного договору, який є предметом розгляду цієї справи а саме договору від 24.11.2015.

Більш того, в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_2 (а.с. 12) зазначено про картрахунок від 12 грудня 2007 року, однак даних про укладення або пролонгування цього договору суду не надано.

Таким чином, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, фактично містить лише певні показники, але не наданий алгоритм (формула), за яким можливо встановити, як з наведених показників утворився результат (відсотки; з яких сум розраховані пеня, комісія, штрафи тощо; за який період). А тому, наданий розрахунок не відповідає вимогам належності та допустимості доказів, які закріплені в ст.ст. 77-79 ЦПК України, у зв'язку з чим судом відхиляється.

Крім того, до відзиву на зустрічний позов ПАТ КБ Приватбанк надав виписку з рахунку ОСОБА_2 за період з 01 листопада 2008 року по 16 травня 2018 року (а.с. 105-109).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Таким чином, копії будь-яких документів мають засвідчувати їх дійсність, оскільки мають бути виготовлені виключно з оригіналів цих документів.

Копії, подані юридичною особою, мають відповідати порядку засвідчення копій документів, визначеному пунктами 5.23, 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації Вимоги до оформлювання документів (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55).

Всупереч наведених вимог закону, надана представником позивача виписка з рахунку не завірена у відповідності до вимог закону та не містить будь-яких реквізитів юридичної особи - ПАТ КБ «ПриватБанк», які є необхідними для визнання цього документа належним і допустимим доказом по справі. Також, форма і зміст наданої виписки також не відображає алгоритму нарахованої суми боргу і його складових ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент пред'явлення позову, тобто станом на 05 лютого 2018 року.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

З наведених вище підстав виписка з карткового рахунку ОСОБА_2 є неналежним і недопустимим доказом, у зв'язку з чим, судом відхиляється. Також суд вважає, що наданий Банком розрахунок заборгованості процентів за користування кредитом, процентної складової штрафів та загальної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, є необґрунтованим, а отже безпідставним.

Отже, проаналізувавши досліджені у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено наявності заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 70613,31 грн., а отже і наявності підстав для задоволення позовних вимог, в задоволенні яких слід відмовити за недоведеністю обставин, які слугували підставою позовних вимог.

Враховуючи, що судом відмовлено в позові, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 530, 1046, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 43, 79-81, 83, 95, 211, 247, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Позивач: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», , 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д;

Відповідач: ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1.

Повне судове рішення складено та підписано 27 вересня 2018 року.

Суддя: О. В. Колочко