Дата документу 30.10.2018 Справа № 334/1939/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/1939/16-ц
Провадження №22-ц/807/84/18
Головуючий в 1-й інстанції - Добрєв М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В.
Полякова О.З.
секретарВащенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року, ухвалене в м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запоріжтрансформатор» про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

В позові зазначено, що ОСОБА_5 працював у ПАТ «Запоріжтрансформатор» починаючи з 08 вересня 1987 року. З 2002 р. працював на посаді старшого інженера-технолога. 30 грудня 2014 р. його було звільнено із посади старшого інженера-технолога технологічного відділу підготовки виробництва (ТВПВ), у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Рішенням Ленінського районного суду від 16.10.2015р. його було поновлено на посаді старшого інженера-технолога ТВПВ в ПАТ «Запоріжтрансформатор», визнано незаконними накази № 565 від 30.07.2014р. про перевід на іншу роботу та № 416 від 30.12.2014р. про звільнення позивача.

Фактично він приступив до роботи 11.12.2015р., після проходження медичного огляду та отримання відповідного висновку.

Проте, 11 березня 2016р., згідно до наказу № 26 по ПАТ «Запоріжстрансформатор», позивача повторно було звільнено із займаної посади з підстав п.1 ст.40 КЗпП України, за скороченням штату працівників. Позивач вважає дії відповідача незаконними.

Посилаючись на ці обставини, просив визнати незаконними накази № 943 від 11.12.2015 та № 26 від 11.03.2016 ПАТ «Запоріжстрансформатор» та скасувати їх; поновити його на роботі у ПАТ «Запоріжтрансформатор» на посаді старшого інженера-технолога з 12 березня 2016 року; стягнути з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2016р. по 31 березня 2017р. у розмірі 67877,04 грн.,стягнути з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. 00 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року позов задоволено частково. Визнано незаконними накази № 943 від 11.12.2015р. та № 26 від 11.03.2016р. ПАТ «Запоріжстрансформатор» та скасовано їх. Поновлено ОСОБА_5 на роботі у ПАТ «Запоріжтрансформатор» на посаді старшого інженера-технолога з 12 березня 2016 року. Рішення в цій частині звернуто до негайного виконання. Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2016р. по 31 березня 2017р. в загальній сумі 67877,04 грн. Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь держави судовий збір в сумі 551,20 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Запоріжтрансформатор» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є: не наведення судом першої інстанції мотивів скасування наказу від 11 грудня 2015 року № 943 "Про скорочення штату працівників"; не врахування, що таку вимогу заявлено за межами строку звернення до суду, передбаченого частиною 1 статті 233 КЗпП України. Крім того, залишено поза увагою наявність попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору з позивачем на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, а тому неправильно застосовано до спірних правовідносин положення статті 43 КЗпП України, частин другої, третьої статті 49-4 КЗпП України. Поряд з цим, при обчисленні розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу неправильно застосовано норми частини другої статті 235 КЗпП України, статті 27 Закону України "Про оплату праці", не враховано Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до відзиву наданого ОСОБА_5 на апеляційну скаргу, він вказує на порушення відповідачем при процедурі його звільнення ст.49-2 КЗпП України, оскільки вважає, що підприємство мало можливість запропонувати йому вакансії, які б відповідали його рівню освіти та кваліфікації, однак натомість запропонували лише ті, які йому не підходили. Також наголошує на тому, що визначений у рішенні суду першої інстанції розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу із застосуванням індексу інфляції відповідає вимогам законодавства. Вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим та законним.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, враховуючи висновки викладені в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 23 травня 2018 року у цій справі, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що з 08 вересня 1987 року ОСОБА_5 працює у ПАТ "Запоріжтрансформатор", а з 2002 року займає посаду старшого інженера-технолога.

Наказом від 30 липня 2014 року № 565 його переведено на посаду старшого інженера-технолога технологічного відділу підготовки виробництва (ТВПВ).

Наказом від 30 грудня 2014 року № 416 звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2015 року визнано незаконними накази про переведення на іншу роботу та звільнення, а також поновлено ОСОБА_5 на роботі.

10 грудня 2015 року позивача ознайомлено з наказом про поновлення на роботі № 292 лс від 23 листопада 2015 року, але фактично допущено до роботи 11 грудня 2015 року після проходження медичного огляду та отримання відповідного медичного висновку, що не спростовується сторонами.

Наказом по підприємству від 23 листопада 2015 року № 292л, з внесеними змінами згідно з наказом від 12 грудня 2016 року № 356лс, позивача поновлено на роботі на посаді старшого інженера-технолога технологічного відділу підготовки виробництва.

27 листопада 2015 року генеральним директором ПАТ "Запоріжтрансформатор" на адресу голови профспілки підприємства направлено листа з інформацією щодо планування через три місяця звільнення 11 працівників, до яких на той час ОСОБА_5 не було віднесено.

Наказом по підприємству від 30 листопада 2015 року № 909 "Про удосконалення організаційної структури управління технологічних служб підприємства" технологічний відділ підготовки виробництва з 01 грудня 2015 року, як самостійну структуру підприємства, ліквідовано.

Згідно з наказом від 11 грудня 2015 року № 943 (з посиланням на наказ від 30 листопада 2015 року № 909, в якому за штатним розписом посада позивача відсутня) скорочено штатну одиницю - посаду старшого інженера-технолога в бюро трансформаторного виробництва ТВПВ.

Розпорядженням № 755 від 11 грудня 2015 року ОСОБА_5 попереджено про скорочення посади старшого інженера-технолога ТВПВ.

11 березня 2016 року за наказом № 26 позивача було звільнено із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України за скороченням штату працівників.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з відсутності у відповідача законних підстав для звільнення позивача відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, а тому визнав незаконними та скасував накази ПАТ "Запоріжтрансформатор" від 11 грудня 2015 року № 943 та від 11 березня 2016 року № 26, прийшов до висновку про поновлення ОСОБА_5 на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу із застосуванням положення частини шостої статті 95 КЗпП України та Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", а також вирішив питання про відшкодування моральної шкоди у розмірі, визначеному з урахуванням характеру та обсягу страждань.

Однак з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З матеріалів справи вбачається, що на сумісному засіданні представників підприємства та профспілки від 11 грудня 2015 року було вирішено питання про надання згоди на скорочення штатної одиниці старшого інженера-технолога в бюро трансформаторного виробництва технологічного відділу підготовки виробництва (т.1 а.с.42).

Відповідно до протоколу №8 від 26.02.2016 року засідання первинної профспілкової організації вирішено дати згоду на звільнення старшого інженера-технолога ОСОБА_5 за п.1 ст.40 КЗоТ України (т.1 а.с.21).

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (статті 49-2 КЗпП України).

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

В матеріалах справи наявні повідомлення: від 14 січня 2016 року про запропонування ОСОБА_5 посади слюсаря з виготовлення вузлів і деталей санітарно-технічних систем, від 15 лютого 2016 року - посаду обрубувача зварювального цеху та від 29 лютого 2016 року - вакантну посаду програміста прикладної категорії у відділ корпоративних інформаційних систем за наявності документів, які підтверджують досвід роботи, необхідну освіту та кваліфікацію. Від вказаних посад позивач відмовився, у зв'язку з чим 11 березня 2016 року на підставі наказу № 26 ОСОБА_5 звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

За таких обставин, висновок суду про не дотримання роботодавцем положень частини третьої статті 49-2 КЗпП України є необґрунтованим. Інших доказів позивач в цій частині не надав. Вивільнення інших працівників у цей період не вказує автоматично на те, що ці посади стають вакантними і роботодавець має намір прийняти на вивільнені місця інших осіб.

Згідно з статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

Посаду, яка виключалася із штатного розпису, займала лише одна особа - позивач, а тому не було перед ким визначати його переважне право на залишення на роботі, а у такому випадку правила статті 42 КЗпП України не можуть застосовуватися.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що роботодавцем при звільненні ОСОБА_5 дотримано вимоги трудового законодавства і підстав для поновлення його на роботі не має.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними та безпосередньо пов'язані з вирішенням судом питання щодо підстав для поновлення позивача на роботі.

У зв'язку з викладеним, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 31 жовтня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З.Поляков