Справа № 487/3799/18
Провадження № 2/487/1867/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2018 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Сухаревич З.М., за участю секретаря судового засідання Попович А.Г., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

13.06.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, в якій просить стягнути з відповідача на її утримання аліменти в розмірі 3700 грн. щомісяця, починаючи з дня предявлення позову до суду і до 24.12.2019 року.

Як на підставу своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 18.07.2012 року до 27 травня 2016 року, від якого мають двох дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, які проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Кароліна є дитиною-інвалідом, а позивач опікується нею та не має змоги працювати. Крім того зазначила, що у звязку із вагітністю та народженням дітей і обіцянками відповідача утримувати її, вона не мала змоги отримати освіту. Це унеможливлює її влаштування на кваліфіковану, високооплачувану роботу. Відповідач ніякої матеріальної допомоги позивачці не надає, тому вона змушена звернутись до суду.

В судовому засіданні представник позивача та позивачка свої вимоги підтримали, пояснили що згідно медичного висновку №30/501 від 24.12.2014 року про дитину-інваліда віком до 18 років, її (позивачки) донька ОСОБА_5 є дитино-інвалідом та отримує державну соціальну допомогу. У звязку з діагнозом, який їй встановлений, позивачка з 2014 року безперервно займається її лікуванням та реабілітацією, що є перешкодою у навчанні або влаштуванні на роботу. Відповідач допомоги не надає і має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Пояснила, що медичний висновок №30/501 про дитину-інваліда віком до 18 років від 24.12.2014 року не підтверджує встановлення категорії «дитина-інвалід» або «дитина-інвалід групи А», а також не має визначену ЛКМ потребу у постійному сторонньому догляді дитини. Твердження позивачки що ОСОБА_5 не може обходитись без постійного стороннього догляду і що позивач не має змоги працювати є надуманими, не підтверджені ніякими доказами. Крім того позивачка отримує соціальну допомогу як малозабезпечена сімя. Відповідач виконує свій обовязок по утриманню дітей за рішенням суду сплачує аліменти. На даний час діти відвідують дитячий садок, хвороба ОСОБА_5 знаходиться під наглядом дитячого гематолога і педіатра за місцем мешкання. ЇЇ стан на день видачі Виписки із історії хвороби №76 задовільний, відсутні рекомендації про надання їй постійного стороннього догляду, тому позивач має можливість працювати. Відповідач на даний час проживає однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7, яка має на утриманні доньку. Він намагається виконувати свої батьківські обовязки по утриманню дочок, має не постійні заробітки, на даний час не працевлаштований, але коли заробляє то значну частину пересилає дітям. Також зазначила, що норми статей 88 і 76 Сімейного Кодексу України мають різні диспозиції і обставини, які підлягають доказуванню. З наведених підстав просила відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 липня 2012 року, який рішенням суду від 04 травня 2016 року розірвано. Рішення набрало законної сили 27 травня 2016 року.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Діти проживають разом з позивачкою ОСОБА_1 ОСОБА_1 обставина відповідачем не заперечувалась та не спростовувалась.

З відповідача ОСОБА_4 на користь позивачки ОСОБА_1 стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 31.03.2016 року і до досягнення дітьми повноліття. Проте, станом на 01.08.2018 р. відповідач має заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 44342 грн. 07 коп., що підтверджується довідкою, виданою Березнегуватським районним відділом ДВС ГТУЮ у Миколаївській області 16.08.2018 р.

Згідно ч. 1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Відповідно ст. 88 СК України якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», дитина з інвалідністю - дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.

Особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю призначається державна соціальна допомога відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» та наказу Міністерства праці та соціальної політики України «Про затвердження порядку надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам».

ОСОБА_8 визнана дитиною з інвалідністю на період до 24 грудня 2019 року. Наявне у неї захворювання (патологічний стан) відповідає розділу XVIII пункту 2 підпункту 2.46 Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08 листопада 2001 р. №454/471/516, що вбачається з медичного висновку № 30/501 від 24 грудня 2012 року (форма №080/о).

Як пояснила в судовому засіданні позивач, її донька ОСОБА_8 в силу наявних у неї хвороб потребує постійного стороннього догляду, оскільки потребує лікування та реабілітації. Відтак вона позбавлена можливості навчатись або працевлаштуватись, оскільки це буде суперечити інтересам дитини.

Суд не може прийняти твердження відповідача про те, що в матеріалах справи відсутні докази про інвалідність дитини, оскільки вказана обставина підтверджується Медичним висновком № 30/501 від 24 грудня 2012 року (форма №080/о), який в свою чергу відповідає наказу МОЗ «Про затвердження порядку видачі медичного висновку про дитину інваліда віком до 18 років» № 482 від 04.12.2001 року, з якого слідує, що визнання дитини віком до 18 років інвалідом та оформлення медичного висновку про дитину-інваліда віком до 18 років (ф.080/о «Медичний висновок про дитину-інваліда до 18 років» додається) здійснюється лікарсько-консультативною комісією дитячого лікувально-профілактичного закладу за місцем проживання дитини після особистого огляду її та за наявності виписки з медичної карти стаціонарного хворого (ф.027/о) або консультативного висновку спеціаліста (ф.028/о), виданих після стаціонарного або амбулаторного обстеження дитини в дитячій обласній, багатопрофільній міській лікарнях, спеціалізованих лікарнях, диспансерах, де діти перебувають на диспансерному обліку та спеціалізованому лікуванні, Українській дитячій спеціалізованій лікарні "ОХМАТДИТ", Українському центрі медичної реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи або клініках науково-дослідних установ Міністерства охорони здоров'я, Академії медичних наук України та оформлених у зазначеному порядку. (пункт 7 в редакції Наказу МОЗ №187 від 23.05.2002).

З системного аналізу зазначених вище норм слідує, що вищевказаний Медичний висновок свідчить про визнання дитини віком до 18 років дитиною з інвалідністю.

Таким чином, факт наявності у дитини ОСОБА_5 інвалідності підтверджено належними та допустимими доказами у справі.

За такого, суд дійшов висновку, що позивачка має право на утримання відповідно до положень ст. 88 Сімейного кодексу України.

Разом з тим, поряд із ст. 88 СК України, позивач як на підставу позовних вимог посилається і на положення ч. 4 ст. 76 СК України, якими передбачено, що якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.

Проте позивачкою не надано доказів того, що вона не мала можливості отримати освіту та працевлаштуватися, у звязку з чим такі твердження позивачки не приймаються судом.

Далі, заперечуючи щодо задоволення позову, відповідач вказував, що він не працює, не забезпечений роботою та не має регулярного стабільного заробітку.

Однак такі твердження відповідача ОСОБА_4 оцінюються судом критично, оскільки він є працездатним та спроможним забезпечити матеріально свою сім'ю, яка потребує його допомоги. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили, що йому було відмовлено у працевлаштуванні, або ж про те, що він перебуває на обліку, як особа яка бажає працевлаштуватись, подано не було.

Доводи відповідача та його представника про те, що позивач може працювати, оскільки дитина відвідує дитячий садок спростовуються матеріалами справи, а саме випискою з історії хвороби № 286 від 16.12.17 р. та № 76 від. 29.03.2018 р., з яких вбачається, що ОСОБА_5 рекомендовано зокрема: контроль загального аналізу крові та біохім. аналізу крові 1 р. в 1 міс., контрольний огляд у відділення ТКМ для контролю соматичного статусу, статусу по РТПХ, гемограмми через 3 місяці. Зазначене свідчить, що дитина потребує постійного нагляду, що позбавляє позивачку можливості працевлаштуватися.

Визначаючи розмір аліментів, які належить стягнути з відповідача на утримання позивачки, суд виходить із наступного.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Відповідно ч.ч.1, 3 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.

Оскільки відповідач є працездатним, але не працює, визначаючи розмір аліментів суд виходить із розміру середньої заробітної плати по Миколаївській області, та враховуючи, що з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати (ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження), виходячи з принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дружини, з якою проживає дитина з інвалідністю, у розмірі 1400 грн. щомісячно, починаючи з 13.06.2018 року ідо 24.12.2019 року.

Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів відповідно до вказаних вимог процесуального закону на підтвердження наявності обставин, які позбавляють ОСОБА_4 можливості надавати позивачу матеріальну допомогу, відповідачем не подано.

Згідно ст. 430 ч.1 п.1 ЦПК України рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Розподіляючи судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд доходить висновку, що з відповідача також необхідно стягнути в дохід держави судовий збір по справі у розмірі 704,80 грн., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 75, 76,77, 80, 88 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76-80, 89, 130, 141, 259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_2, місце проживання:м. Миколаїв. АДРЕСА_1) аліменти на її утримання, як такої, з якою проживає дитина з інвалідністю - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1400 грн.(одна тисяча чотириста гривень) щомісяця починаючи з 13.06.2018 року і до 24.12.2019 року.

Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3) судові витрати з оплати судового збору в сумі 704,80 грн.

Допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 24.09.2018 року.

Суддя З.М.Сухаревич