Житомирський апеляційний суд
Категорія 49 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/11208/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15.05.2018, ухваленого під головуванням судді Перекупки І.Г. у м. Житомирі

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, вимоги якого подальшому уточнила (а.с. 27-30) та зазначила, що із 24.04.2010 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, від якого мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Вказала, що із серпня 2016 року припинилася подружні стосунки із відповідачем, вони спільного господарства не ведуть, можливості зберегти сімю немає. Оскільки спільне життя із ОСОБА_2 не склалося, просила розірвати укладений між ними шлюб, відновити її дошлюбне прізвище «ОСОБА_1», а доньку залишити проживати з нею.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини (а.с. 42-44). В обґрунтування вимог зазначив, що від укладеного 20.04.2010 із ОСОБА_1 шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Проте спільне життя не склалося і він з донькою переїхав до своїх батьків. Зазначив, що працює та має постійний дохід, створив для дитини усі необхідні умови для проживання та гармонійного розвитку, постійно займається донькою та слідкує за станом її здоровя. Натомість мати дитини - ОСОБА_1 зловживає алкогольними напоями, постійно створює конфліктні ситуації та сварки. Перебуваючи у нетверезому стані вчиняє насильницькі дії щодо членів сімї в присутності доньки, що призвело до постійної знервованості дитини. Вказав, що за таких обставин з червня 2017 року змушений проживати із донькою за іншою адресою. Виходячи із наведеного та враховуючи схильність матері до зловживання спиртними напоями, що негативно впливає на психологічний стан малолітньої доньки, просив визначити місце проживання дитини разом з ним.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15.05.2018 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено дошлюбне прізвище - «ОСОБА_1». Визначено місце проживання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_2 У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині визначення місця проживання дитини скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині про визначення місця проживання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із нею. Вказує, що суд першої інстанції, визначаючи місце проживання доньки із батьком, неправильно розтлумачив та застосував положення ст. 161 СК України та принцип 6 Декларації прав дитини щодо винятковості обставин можливості розлучити дитину із матірю. Суд також не врахував, що вона має постійне місце проживання та місце роботи, що для дитини нею створені усі умови для проживання. Вказала, що 18.06.2017 після чергового сімейного конфлікту ОСОБА_2 силоміць забрав доньку та ініціював припинення сімейних стосунків. Крім того вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги пояснення свідків.

На адресу суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 неодноразово висловлювала бажання проживати разом із ним, що підтверджується висновком органу опіки та піклування Житомирської міської ради. Зазначив, що, проживаючи разом із матірю, дитина перебуває у стані психоемоційної напруги та тривожності, що встановлено експертами під час проведення психологічної діагностики та визначення психоемоційного стану дитини. А тому вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з ним, виходячи із інтересів дитини. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення (а.с. 166-167).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 просила задовольнити її апеляційну скаргу, зокрема, пояснила, що вона уже 10 років працює в КП «Житомирводоканал», характеризується позитивно, а тому доводи відповідача про її негативну поведінку є безпідставними.

ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечив, надав пояснення, аналогічні, викладеним у відзиві на апеляційну скаргу. Зазначив, що тривалий час він не вживає будь-яких спиртних напоїв, є приватним підприємцем, за характером своєї роботи може значний період часу перебувати з дитиною. Окрім того здійснювати догляд за дитиною йому допомагає його мати, яка вийшла на пенсію, а до того тривалий час працювала у дитячому садку та має великий досвід спілкування та поводження з дітьми.

Представники сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримали позицію своїх довірителів. Окрім того представник позивачки ОСОБА_4 заявив клопотання про призначення повторного інтервювання дитини у приватного психолога ОСОБА_6 Після заслуховування думки учасників процесу клопотання колегією суддів було відхилено, оскільки інтервювання дитини було проведено психологом Житомирського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді, яка працювала з дитиною, окрім того була допитана в суді першої інстанції як свідок, а тому відсутні підстави сумніватися у неправильності чи недостовірності такого висновку.

Представник Органу опіки та піклування ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечила, висловила однозначну позицію щодо визначення місця проживання дитини з батьком.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 24.04.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого сторони мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4, 9,29).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15.05.2018 шлюб між сторонами розірвано. В цій частині судове рішення не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається (а.с. 124-127).

Довідкою КП ВЖРЕП №1 Житомирської міської ради від 31.10.2017 №1606, виданою ОСОБА_2 підтверджується, що дочка ОСОБА_3 проживає за його адресою АДРЕСА_2 без реєстрації (а.с.49).

З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради № 368 від 04.04.2018 вбачається, що на засіданні комісії 26.12.2017 було заслухано малолітню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та встановлено, що остання за її власним бажанням проживає з батьком за адресою АДРЕСА_2. Окрім ОСОБА_2 за вказаною вище адресою проживають його батьки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які є бабою та дідом ОСОБА_3.

Малолітня пояснила, що хоче проживати з батьком у комфортному для неї середовищі.

Згідно висновку питання визначення місця проживання ОСОБА_3 розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті міської ради 20 березня 2018 року у присутності обох батьків.

Висновок містить посилання на інформацію Житомирського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді від 31.10.2017 №1541 та на характеристику дитини із школи.

Розглянувши наявні у службі матеріали, заслухавши обох батьків та дитину, яка виявила бажання бути вислуханою, виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування, дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком ОСОБА_2 (а.с.104-105).

Раніше рішенням виконавчого комітету міської ради від 20.12.2017 №1248 за заявою ОСОБА_1 їй було визначено наступний порядок побачень із донькою ОСОБА_3: перша, третя субота, друга, четверта неділя місяця з 11-00 до 14-00 год за згодою дитини та у присутності батька. У разі згоди обох батьків ними може бути визначений додатковий порядок участі у вихованні та побачень матері з дитиною (а.с. 104-105).

Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції виходив із якнайкращих інтересів дитини, керуючись положеннями Конвенції про права дитини.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Крім того, в зазначеній статті вказано, що «якнайкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків.

Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (стаття 12 Конвенції).

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Законом України від 3 серпня 2006 року «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» та яка також є частиною національного законодавства України, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Отже, закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Із висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради № 368 від 04.04.2018 вбачається, що під час вирішення питання про встановлення порядку побачень матері з дитиною на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті міської ради 12.12.2017 було заслухано малолітню ОСОБА_3 та обох батьків (а.с. 104-105).

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, якій на час її пояснень на засіданні комісії виповнилось 6 років 9 місяців, висловила однозначну позицію про своє бажання проживати з батьком.

Із Інформації Житомирського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді від 31.10.2017 №1541 про проведення психологічної діагностики психоемоційного стану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, вбачається, що для встановлення стану малолітньої були використані різні психологічні методи, в результаті чого виявилося, що ОСОБА_3 перебуває у стані сильної психоемоційної напруги та тривожності, що спричинено конфліктними відносинами її батьків. Про батька ОСОБА_11 висловлюється добре, а про матір розповідає неохоче. Вказує, що мати багато пє, кричить, бє тата, проте погоджується проживати разом із мамою у разі виключення вказаних обставин. Дитина підтримує позицію батька щодо їх спільного проживання (а.с. 47-49).

Також, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 дійсно створювала конфліктні ситуації щодо свого чоловіка та навіть була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, що підтверджується постановою апеляційного суду Житомирської області від 03.04.2018 (а.с. 106-107).

Сторони пояснили, що фактично дочка постійно проживає із батьком із червня 2017 року, що також підтверджується висновком органу опіки та піклування Житомирської міської ради № 368 від 04.04.2018.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, § 78).

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).

Матеріалами справи підтверджено, що сторони позитивно характеризуються, ОСОБА_1 працює в КП «Житомирводоканал» на посаді оператора компютерного набору (а.с. 69), а ОСОБА_2 займається підприємницькою діяльністю та має стабільний дохід (а.с. 52, 108).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 проживає разом із своїми батьками за місцем своєї реєстрації у АДРЕСА_2

ОСОБА_1 проживає разом зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно актів обстеження житлових умов та висновку органу опіки та піклування Житомирської ради як ОСОБА_1, так і ОСОБА_2 за місцем їх проживання створені всі належні умови для життя доньки (а.с. 50, 104-105).

Отже, сторони перебувають у приблизно однакових сімейних та матеріально-побутових умовах, мають роботу, постійний дохід, створили належні умови для проживання їх спільної доньки.

Разом із тим, згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради від 04.04.2018 №368, встановивши, що батьки в однаковій мірі беруть участь у вихованні дитини, цікавляться її розвитком тощо, вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом із батьком, виходячи із інтересів та бажання дитини (а.с. 104-105).

У висновку надана позитивна характеристика матері, оцінена її участь у житті дитини, її вихованні і розвитку. Проте, малолітня ОСОБА_3, з якою проведена робота психологом, висловилася, що «мама била тата, а я швидко збирала речі, щоб йти на Мальованку», «хочеться матері ротик затулить, коли вона кричить», «мама багато пє», тато теж колись був пяний, зараз ні», «коли мама спить нам легко дихається», « я б могла б жити з мамою на Корбутівці, якщо там буде тихо».

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції як свідок була допитана психолог Житомирського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді ОСОБА_12, яка безпосередньо спілкувалася із дитиною. Вона пояснила, що малолітній ОСОБА_3 спокійніше буде проживати з батьком (а.с. 119-121).

А тому, встановивши такі обставини справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов'язків, інтересів дитини, уваги і турботи батьків, розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, а також ураховуючи, що мати вживає спиртні напої при малолітній доньці, як встановлено зі слів останньої, некоректно себе поводить та бажання дитини проживати із батьком, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_2

Посилання ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі на положення Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не має в Україні виключно обов'язкового характеру, у той час як Конвенція про права дитини, у якій реалізовано принцип пріоритету інтересів дитини понад усе, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд зіслався на положення Декларації прав дитини, яка не ратифікована Верховною Радою України та не є частиною національного законодавства України, а тому таке посилання необхідно виключити із мотивувальної частини рішення суду.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що суд безпідставно критично віднісся по пояснень свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 на суть рішення не впливають, не є підставою для переоцінки висновків суду, а у самій апеляційній скарзі зазначено, що пояснення цих свідків не мають вирішального значення для вирішення спору.

З огляду на наведене апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині його правового обгрунтування. В решті рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 травня 2018 року змінити в частині правового обгрунтування.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на Декларацію прав дитини.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.11.2018.

Головуючий Судді