Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 521/6088/16-ц

провадження № 61-17101св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування»,

представник позивача - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - ПрАТ «СК «АХА Страхування») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 16 січня 2015 року між ПрАТ «СК «АХА Страхування» і ОСОБА_4 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, за умовами якого ПрАТ «СК «АХА Страхування» взяло на себе зобов'язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля BMW Х5, номерний знак НОМЕР_1, його окремих частин чи додаткового обладнання внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

21 лютого 2015 року за участю застрахованого автомобіля BMW Х5, номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля Daewoo Nubira, номерний знак НОМЕР_2, під керування ОСОБА_2 сталася дорожньо-транспортна пригода.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Згідно з рахунком фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 від 03 березня 2015 року № 29 вартість відновлювального ремонту автомобіля BMW Х5, номерний знак НОМЕР_1, становить 103 650,56 грн.

ПрАТ «СК «АХА Страхування» виплатило ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 103 650,56 грн.

На підставі вказаного, до ПрАТ «СК «АХА Страхування» перейшло право зворотної вимоги (регресу) до ОСОБА_2, як до особи відповідальної за відшкодування заподіяних збитків, тому ПрАТ «СК «АХА Страхування» просило суд стягнути із ОСОБА_2 103 650,56 грн.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2016 року позов ПрАТ «СК «АХА Страхування» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «СК «АХА Страхування» у порядку регресу витрати по оплаті страхового відшкодування у загальному розмірі 103 650,00 грн і судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, перейшло право вимоги, яке страхувальник, має до особи, відповідальної за завдані збитки, тобто до відповідача, вина якого встановлена судовим рішенням.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПрАТ «СК «АХА Страхування» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено випадки, коли страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Оскільки під час розгляду справи жодна з підстав, передбачених вказаною нормою, встановлена не була, то у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову ПрАТ «СК «АХА Страхування» до ОСОБА_2

У касаційній скарзі представник ПрАТ «СК «АХА Страхування» - ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд при ухваленні оскаржуваного рішення безпідставно керувався положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки позов про відшкодування шкоди було пред'явлено у порядку регресу, після виплати страховиком страхового відшкодування за договором майнового страхування, а не обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, апеляційний суд не вирішив питання про залучення до участі у справі Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ), оскільки відповідач як учасник бойових дій користується пільгами, встановленими статтею 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою передбачено, що відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 21 січня 2015 року ОСОБА_2, керуючи автомобілем Daewoo Nubira, номерний знак НОМЕР_2, рухаючись по другорядній дорозі при виконанні повороту ліворуч на перехресті вулиць Катерининської і Єврейської у м. Одесі не надав перевагу у русі автомобілю BMW Х5, номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5, внаслідок чого допустив з ним зіткнення. У результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Доказів на спростування своєї вини ОСОБА_2 не надав.

У частині четвертій статті 61 ЦПК України 2004 року визначено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з договором добровільного страхування наземного транспорту від 16 січня 2015 року, укладеного між ПрАТ «СК «АХА Страхування» і ОСОБА_4, ПрАТ «СК «АХА Страхування» взяло на себе зобов'язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля BMW Х5, номерний знак НОМЕР_1, його окремих частин чи додаткового обладнання внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

У пункті 24.2.2 вказаного договору визначено, що пошкодження транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди є страховим випадком.

Згідно з рахунком фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 від 03 березня 2015 року № 29 вартість відновлювального ремонту автомобіля BMW Х5, номерний знак НОМЕР_1, становить 103 650,56 грн.

На виконання умов договору добровільного страхування наземного транспорту ПрАТ «СК «АХА Страхування» виплатило ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 103 650,56 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 25 березня 2015 року №164722 і від 10 червня 2015 року № 179015.

Виплативши страхове відшкодування за договором майнового страхування, ПрАТ «СК «АХА Страхування» звернулося до суду із цим позовом про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд керувався положеннями статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Розрізняють добровільну та обов'язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов'язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

З огляду на вказане стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

Таким чином, апеляційний суд безпідставно до правовідносин, що виникли між позивачем і відповідачем у зв'язку з виплатою страховиком на користь потерпілого страхового відшкодування, застосував положення статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки спірні правовідносини регулюються положеннями статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування».

Отже оскаржуване рішення апеляційного суду не може бути визнано законним і обґрунтованим, оскільки судом застосовано закон, який не підлягав застосуванню.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає за необхідне відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України вийти за межі доводів касаційної скарги.

У пункті 8 частини першої статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 користується пільгами, встановленими законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а. с. 134-136).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Згідно з підпунктом г) пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону.

Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (МТСБУ) не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інститутустрахування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Вказане свідчить, що суд першої інстанції у порушення вимог пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, оскільки не залучив до участі у справі МТСБУ, на яке відповідно до статей 13, 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено обов'язок з відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцем якої є ОСОБА_2 (учасник бойових дій).

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суди не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірили доводи сторін і надані на їх підтвердження докази та не встановили склад учасників справи, то ухвалені у справі судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк