Постанова

Іменем України

25 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 373/3031/14-ц

провадження № 61-22221св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: виконавчий комітет Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області, товариство з обмеженою відповідальністю «НУС»

треті особи: арбітражний керуючий «Швейна фабрика «ГАЯН» Щербань Олексій Миколайович, публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь», Переяслав-Хмельницький міськрайонний центр зайнятості,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2016 року у складі судді Керекеза Я. І. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 березня 2017 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Коцюрби О. П., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області, товариства з обмеженою відповідальністю «НУС», треті особи: арбітражний керуючий «Швейна фабрика «Гаян» Щербань О. М., публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь», Переяслав-Хмельницький міськрайонний центр зайнятості, про визнання протиправними дій та скасування рішень, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на цілісний майновий комплекс, визнання недійсним та скасування свідоцтва на дитячий комбінат «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Позовні вимоги мотивовано тим, що за час її подружнього життя з чоловіком - ОСОБА_7 останній у 1995-1996 роках надав за договорами позики відкритому акціонерному товариству «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» спільні грошові кошти подружжя. В подальшому ОСОБА_7 став санатором ВАТ «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» відповідно до договору про санацію від 15 травня 1997 року. За умовами цього договору ВАТ «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» в обмін на погашення боргів перед кредиторами передало санатору акції, які підлягали анулюванню, та майно товариства. Ухвалою Арбітражного суду Київської області від 20 червня 1997 року затверджені умови санації.

ОСОБА_7 прийняв від ВАТ «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» основні засоби, нематеріальні та фінансові активи, кошти, використані на фінансові вкладення, а також нерухоме майно на суму 76 267,00 грн, про що було складено акт приймання-передачі від 01 серпня 1997 року.

07 серпня 1997 року ОСОБА_7 створив приватне підприємство «Швейна фабрика «ГАЯН», яке 03 листопада 1998 року отримало від Переяслав-Хмельницької міської ради в постійне користування земельні ділянки під належним їй майном, в тому числі і земельну ділянку площею 1,820 га по АДРЕСА_2, де розміщений виробничий комплекс.

03 грудня 1999 року генеральний директор ОСОБА_7 звернувся від імені підприємства до Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області із заявою про проведення правової реєстрації об'єктів нерухомого майна за

ПП «Швейна фабрика «ГАЯН» та видачу на них свідоцтва про право власності.

06 грудня 1999 року виконавчий комітет Переяслав-Хмельницької міської ради, розглянувши вказану заяву, додані до неї документи та матеріали технічної інвентаризації, прийняв рішення № 230 про видачу ПП «Швейна фабрика «ГАЯН» свідоцтв про право власності на такі об'єкти нерухомого майна: 1) цілісний майновий комплекс підприємства (15 об'єктів) за адресою: АДРЕСА_2;

2) господарський двір з будівлями і спорудами (12 об'єктів) за адресою: АДРЕСА_3; 3) табір відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_3» (11 об'єктів) за адресою: АДРЕСА_4; 4) дитячий комбінат «ІНФОРМАЦІЯ_2» (3 об'єкти) за адресою: АДРЕСА_1; 5) приміщення кафе за адресою: АДРЕСА_5

Згідно із цим рішенням Переяслав-Хмельницьке бюро технічної інвентаризації зобов'язано провести правову реєстрацію нерухомого майна.

15 грудня 1999 року на виконання зазначеного рішення ПП «Швейна фабрика «ГАЯН» були, серед іншого, видані свідоцтва про право власності на цілісний майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_2, а також на дитячий комбінат «ІНФОРМАЦІЯ_2» (3 об'єкти) за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

На думку позивача, рішення виконкому від 06 грудня 1999 року № 230 прийнято з порушеннями вимог чинного на той момент законодавства, а свідоцтва від 15 грудня 1999 року про право власності на цілісний майновий комплекс та дитячий комбінат «ІНФОРМАЦІЯ_2» є недійсними і підлягають скасуванню, оскільки спірне майно було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7, а тому без її згоди не могло бути зареєстроване за

ПП «Швейна фабрика «Гаян».

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просила суд визнати протиправними дії виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради по прийняттю рішення від 06 грудня 1999 року № 230, скасувати спірне рішення з моменту прийняття, визнати недійсними та скасувати свідоцтва про право власності на цілісний майновий комплекс № 320, а також на дитячий комбінат «ІНФОРМАЦІЯ_2» № 323 від 15 грудня 1999 року.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2016 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано необґрунтованістю та недоведеністю заявлених позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

07 квітня 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

25 квітня 2017 року ТОВ «НУС» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просить касаційну скаргу представника

ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити, а рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

03 травня 2017 року ТОВ «НУС» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у доповнення до заперечень, поданих 25 квітня 2017 року, пояснення щодо законності судових рішень, в яких просить касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити, а рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи наведені в запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються статями 41, 128 ЦК Української РСР 1963 року, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про власність», Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу 13 грудня 1995 № 56 (далі Правила державної реєстрації), які були чинними на момент виникнення правовідносин.

Згідно з пунктом 10 розділу б) статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку належать облік та реєстрація відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Відповідно до пунктів 1.4, 1.5 Правил державної реєстрації, державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (додаток 1), за рахунок коштів власників нерухомого майна. До об'єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться, зокрема, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках.

Відповідно до статті 128 ЦК Української РСР 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом або договором.

Судами, в контексті вказаної правової норми, взято до уваги відсутність в договорі санації, ухвалі Арбітражного суду від 20 червня 1997 року, а також акті приймання-передачі від 01 серпня 1997 року чіткого переліку переданого ОСОБА_7 нерухомого майна.

В додатку 1 до Правил визначено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб.

Стаття 41 ЦК Української РСР 1963 року визнавала угодами дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Набуте у власність нерухоме майно, відповідно до пункту 1.5 Правил, підлягало державній реєстрації з видачею свідоцтва про право власності на нього відповідно до пункту 4.1 вказаного положення.

Встановлено,що ОСОБА_7 близько 8 років не оскаржував спірне рішення виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради щодо видачі свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно та його реєстрацію не за ним, як фізичною особою, а за створеним ним приватним підприємством, отже вважав його правомірним.

Відповідно до статті 1218 ЦК Українидо складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів належності ОСОБА_7 на праві власності на момент відкриття спадщини нерухомого майна, на яке видані свідоцтва про право власності ПП «Швейна фабрика «ГАЯН» на підставі рішення № 230 від 06 грудня 1999 року.

Доводи касаційної скарги є безпідставними, зводяться до переоцінки доказів та не спростовують висновок судів попередніх інстанцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 березня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

09 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська