Номер провадження: 22-ц/785/5030/18
Номер справи місцевого суду: 2н-4172/09
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 по справі за поданням Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Донецькій області про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси, постановлену під головування судді Чернявської Л.М. 13 жовтня 2009 року в м. Одеса о 12:37 год.,-

встановила:

У травні 2009 року Іллічівський відділ державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Донецькій області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України (а.с. 3-4).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2009 року подання Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Донецькій області задоволено. Обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання судового наказу Приморського районного суду міста ОСОБА_3 від 13 травня 2009 року (справа № 2н-4172/09) про стягнення грошових коштів (а.с. 32-34).

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати судове рішення, та постановити нове, яким відмовити у задоволенні клопотання щодо тимчасового обмеження виїзду за кордон громадянина ОСОБА_2, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме, на думку апелянта, судом не було досліджено матеріали виконавчого провадження; суд не переконався, чи здійснено стягнення зі співвідповідача ОСОБА_4А, не витребував та не дослідив матеріали виконавчого провадження стосовно останнього (а. с. 153-154).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 травня 2009 року Приморським районним судом міста ОСОБА_3 був винесений судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 суму заборгованості згідно договору банківського (карткового) рахунку та обслуговування платіжної картки № 103/02-0003194 від 10 вересня 2007 року у розмірі 69 694, 01 грн. на користь ТОВ КБ «СоцКом Банк». Судовий наказ набрав законної сили та звернутий до виконання.

Постановою Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Донецькій області від 24 липня 2009 року відкрито виконавче провадження.

Згідно ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, обєднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиціальність) судових рішень для інших судів, органів прокуратури, слідства, дізнання визначається процесуальним законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України та визначення випадків тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України регулює Закон України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України».

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань.

Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 5 Конвенції передбачає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої Законом: законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обовязку, встановленого законом.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших, і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

При цьому, виконання будь-якого судового рішення є невідємною стадією процесу правосуддя, а тому має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Як вбачається з п. 34 рішення Європейського Суду з захисту прав людини «Бурдов проти Росії», яке відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, може застосовуватись судами як джерело права: «суд знову наголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним, на шкоду будь-якої сторони. Важко уявити собі ситуацію, якби пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надано сторонам у спорі, справедливість, відкритість та оперативність проваджень, і не передбачав би гарантій виконання судових рішень».

Статтею 217 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного судового рішення) встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Згідно ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право державних виконавців у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв'язку з ухиленням особи від виконання зобов'язання, зокрема виконання судового рішення.

В ч. 5 ст. 19 вказаного Закону закріплені обовязки боржника. Зокрема, боржник зобовязаний:

1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення;

2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій;

3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом пяти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України;

4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини;

5) своєчасно зявлятися на вимогу виконавця;

6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Статтею 441 ЦПК України визначено порядок розгляду питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України щодо боржників, яке є заходом забезпечення виконання судового рішення.

З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, суд першої інстанці дійшов вірного висновку, що наявність у ОСОБА_2 невиконаних зобовязань, покладених на нього судовим наказом Приморського районного суду міста ОСОБА_3 від 13 травня 2009 року, в тому числі враховуючи, що у ВДВС на виконанні знаходяться виконавчі листи Малиновського та Приморського районних судів м. Одеси про стягнення на користь банку 489 231 гривень та, в солідарному порядку, суми 108 992, 79 гривень, то вказане є підставою для обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що є одним із заходів забезпечення виконання рішення суду.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом не було досліджено матеріали виконавчого провадження; суд не переконався, чи здійснено стягнення зі співвідповідача ОСОБА_4А, не витребував та не дослідив матеріали виконавчого провадження стосовно останнього, оскільки вказані обставини не були предметом розгляду у даній справі та не мають правового значення для вирішення спору.

Крім того, колегія суддів враховує той факт, що апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу, чи виконувався останнім судовий наказ, виданий Приморським районним судом м. Одеси від 13 травня 2009 року, починаючи з дня постановлення оскаржуваної ухвали 13 жовтня 2009 року, і по день звернення із апеляційною скаргою до суду 17 квітня 2018 року, тобто, на протязі девяти років.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо достатності доказів для висновку про ухилення ОСОБА_2 від виконання рішення суду, є обґрунтованим.

Такі дії мають бути обєктивно наявними, свідомими, спрямованими на невиконання відповідного обовязку, коли виконати цей обовязок є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини.

Матеріалами справи підтверджений, та апелянтом не спростований факт невиконання останнім судового наказу, виданого Приморським районним судом м. Одеси від 13 травня 2009 року на протязі девяти років, та не надано будь-яких доказів поважності причин такого тривалого невиконання.

Крім того, ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не звертався до суду із заявою про скасування судового наказу, виданого Приморським районним судом м. Одеси від 13 травня 2009 року.

За правилами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2009 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 01 листопада 2018 року.

Головуючий суддя: С.О. Погорєлова

Судді: А.П. Заїкін

ОСОБА_3