Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 607/20767/14-ц

провадження № 61-35868св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Фінростбанк», правонаступником якого є ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3, на постанову Апеляційного суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Ходоровського М. В.,Щавурської Н. Б., Хоми М. В., від 04 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Фінростбанк» (далі - ПАТ «Фінростбанк»), правонаступником якого є ОСОБА_1, звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 04 лютого 2011 року між ПАТ «Фінростбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 437 500,00 дол. США зі сплатою 18 % річних з кінцевим терміном повернення грошових коштів до 03 лютого 2021 року.

З грудня 2012 року відповідач перестав сплачувати проценти за користування кредитом.

25 липня 2014 року банк надіслав відповідачу претензію-вимогу про погашення існуючої заборгованості, а у зв'язку з її непогашенням 20 серпня 2014 року надіслав відповідачу претензію-вимогу щодо дострокового повернення суми кредиту та сплати процентів. Позичальник вимог банку не виконав.

Станом на 23 вересня 2014 року загальна заборгованість відповідача перед банком становить 7 554 296,77 грн, з яких: 431 770,00 дол. США, що еквівалентно 5 840 176,72 грн, заборгованість за кредитом; 125 378,17 дол. США, що еквівалентно 1 695 881,31 грн, заборгованість за процентами за період з 11 грудня 2013 року до 23 вересня 2014 року; 18 238,74 грн - пеня за несвоєчасне повернення процентів за період з 11 грудня 2013 року до 23 вересня 2014 року.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Фінростбанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором від 04 лютого 2011 року у розмірі 7 554 296,77 грн.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у складі судді Черніцької І. М.від 28 травня 2015 року позов ПАТ «Фінростбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фінростбанк» заборгованість за кредитним договором від 04 лютого 2011 року в розмірі 7 554 296,77 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовПАТ «Фінростбанк», суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, проте позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, що є підставою для стягнення з нього кредитної заборгованості.

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 04 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2015 рокускасовано.

Позов ПАТ «Фінростбанк», правонаступником якого є ОСОБА_1, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь правонаступника ПАТ «Фінростбанк» - ОСОБА_1, заборгованість за кредитним договором від 04 лютого 2011 року в розмірі 7 554 296,77 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, виходив із того, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач порушив права ПАТ «Фінростбанк», які підлягають захисту шляхом стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 7 554 296,77 грн. Незважаючи на повне і всебічне з'ясування судом першої інстанції обставин, рішення суду підлягає скасуванню у зв'язку з порушенням судом норм процесуального права, оскільки справу розглянуто за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про дату, час і місце засідання суду.

Крім того, задоволення позову банку про стягнення заборгованості з позичальника не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на іпотечне майно, за тим самим договором кредиту, якщо іпотекодавець є відмінним від позичальника, у разі, якщо, на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Також апеляційний суд зазначив, що на час розгляду справи судом першої інстанції рішення господарського суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не існувало.

У травні 2018 рокуОСОБА_2 в особі представника - ОСОБА_3, подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення апеляційного суду й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач, як банківська установа та іпотекодержатель, скористався своїм правом на звернення до позичальника з вимогою про дострокове погашення всієї суми кредиту за рахунок іпотечного майна шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до банку в порядку, визначеному статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та положеннями іпотечного та кредитного договорів, що підтверджується вимогою банку від 11 грудня 2012 року № 1792/1, відповіддю позичальника від 15 грудня 2012 року та від 15 січня 2013 року про неможливість задоволення цієї вимоги та зверненням банку до реєстраційної служби на підставі цієї вимоги для реєстрації речового права на предмет іпотеки.

Таким чином, банк, отримавши право власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, не може вимагати від нього виплати за кредитом, процентів, інших платежів, оскільки вони всі вважаються повернутими в позасудовому порядку.

Вищенаведених обставин місцевий суд не врахував, а апеляційний цю помилку не виправив.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Отже, кредитна заборгованість була погашена в повному обсязі за рахунок іпотечного майна у позасудовому порядку до звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, що виключає повторне стягнення такої суми у судовому порядку і свідчить про відсутність порушеного права позивача.

Крім того, особа, яка набуває права кредитора у кредитних правовідносинах повинна мати тотожну правосуб'єктність з особою, від якої таке право набуто.

ПАТ «Фінростбанк» та ОСОБА_1 25 липня 2017 року уклали договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 04 лютого 2011 року та іпотечним договором від 09 лютого 2011 року.

Проте в матеріалах справи відсутні докази наявності у ОСОБА_1 спеціального дозволу (ліцензії) на право здійснення фінансової діяльності, зокрема, валютних операцій, вона не внесена до реєстру банківських установ та фінансових установ, набуття нею статусу сторони у кредитних правовідносинах - кредитодавця, та позивача у цій справі є помилковим.

У липні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

13 серпня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 04 лютого 2011 року між ПАТ «Фінростбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 437 500,00 дол. США зі сплатою 18 % річних з кінцевим терміном повернення грошових коштів до 03 лютого 2021 року.

На забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору 09 лютого 2011 року між ПАТ «Фінростбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Труд-1» укладено іпотечний договір, предметом якого є нежитлове приміщення, гуртожиток, загальною площею 2492,3 кв. м, що розташований за адресою: м. Суми, вул. Праці, 1.

З грудня 2012 року відповідач перестав сплачувати проценти за користування кредитом.

25 липня 2014 року банк надіслав відповідачу претензію-вимогу про погашення існуючої заборгованості, а у зв'язку з її непогашенням 20 серпня 2014 року надіслав відповідачу претензію-вимогу щодо дострокового повернення суми кредиту та сплати процентів. Позичальник вимог банку не виконав.

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 23 вересня 2014 року загальна заборгованість відповідача перед банком становить 7 554 296,77 грн, з яких: 431 770,00 дол. США, що еквівалентно 5 840 176,72 грн, заборгованість за кредитом; 125 378,17 дол. США, що еквівалентно 1 695 881,31 грн, заборгованість за процентами за період з 11 грудня 2013 року до 23 вересня 2014 року; 18 238,74 грн - пеня за несвоєчасне повернення процентів за період з 11 грудня 2013 року до 23 вересня 2014 року.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу вимог частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з пунктом 1.5 іпотечного договору в забезпечення виконання зобов'язань боржника за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, гуртожиток, загальною площею 2492,3 кв. м, що розташований за адресою: м. Суми, вул. Праці, 1.

Відповідно до пункту 1.5.5 іпотечного договору згідно зі звітом про незалежну оцінку від 20 січня 2011 року загальна ринкова вартість наданої в іпотеку нерухомості станом на 20 січня 2011 року складає 8 099 000,00 грн.

Згідно з пунктом 1.9 іпотечного договору за домовленістю сторін вартість предмету іпотеки становить 8 099 000,00 грн.

У пункті 2.1.7.1 іпотечного договору іпотекодержатель (банк) має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно з пунктом 2.1.7.2 іпотечного договору іпотекодержатель (банк) має право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за кредитним договором також у випадку, зокрема, порушення боржником будь-якого із зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору.

У частині четвертій статті 82 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25 серпня 2015 року у справі № 910/4717/15-г позов ПАТ «Фінростбанк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний товариству з обмеженою відповідальністю «Труд-1» нежитлове приміщення, гуртожиток, загальною площею 1492,3 кв. м, що розташований за адресою: м. Суми, вул. Праці, 1, за іпотечним договором, укладеним 09 лютого 2011 року між ПАТ «Фінростбанк» і товариством з обмеженою відповідальністю «Труд-1», шляхом реалізації з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною продажу, визначеною у розмірі 8 099 000,00 грн, з метою погашення заборгованості за кредитним договором від 04 лютого 2011 року у розмірі 7 554 296,77 грн.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Положення частини першої статті 11 Закону України «Про іпотеку», яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобов'язанням.

У пункті 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення.

При задоволенні позову апеляційний суд не звернув уваги на те, що вартість іпотечного майна є більшою від заборгованості за основним зобов'язанням, а одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна.

Таким чином, апеляційний суд повинен встановити, чи виконано рішення суду частково або повністю, визначитись із тим, чи при такій ситуації не відбудеться фактичного подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.

Отже, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, тому дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3,задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04 квітня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк