печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

23 жовтня 2018 року Печерський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Остапчук Т.В, за участю секретаря Медведєва М.Г., представника позивача ОСОБА_1, розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

29 березня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з цивільним позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача суму авансу в розмірі 10 000,00 грн., що сплачені в рахунок оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1, судовий збір та суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 26 654,76 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 січня 2017 року позивач та відповідач домовились про укладання договору оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1. В якості авансу в рахунок майбутніх платежів за договором оренди відповідач отримав від позивача грошову суму в розмірі 10 000,00 грн. На підтвердження передання відповідачу зазначеної грошової суми позивач надав розписку від 13.01.2017 року. Разом з тим, необхідність позивача в оренді приміщення відпала. Вимоги від 25 вересня 2017 року та 26 жовтня 2017 року про повернення авансу залишені відповідачем без задоволення.

18 квітня 2018 року Ухвалою суду відкрито провадження в цивільній справі в порядку спрощеного провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач, повідомлений належним чином про день та час слухання справи, в судове засідання повторно не з'явився.

Враховуючи приписи ст. 280 ЦПК України, а також беручи до уваги згоду представника позивача на розгляд справи за відсутності відповідача (заочний розгляд), суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі тих доказів, які є в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи в межах наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із такого.

Судом встановлено, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.). Факт передання відповідачу зазначеної грошової суми підтверджується розпискою від 13 січня 2017 року, оригінал якої був наданий для огляду у судовому засіданні.

Даючи оцінку правовій природі існуючим правовідносинам між сторонами, суд враховує, що в розписці про передачу коштів Відповідачу було зазначено про отримання ним грошових коштів в якості оренди офісу.

Частиною 1 ст. 570 ЦК України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Таким чином, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови.

Проте судом встановлено, що між сторонами ні договору завдатку, ні договору оренди не укладалося.

Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України визначено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, не є завдатком, вона вважається авансом.

За таких обставин є очевидним висновок про те, що отримані відповідачем за розпискою грошові кошти від позивача за своєю правовою природою є авансом, а відтак обставини, якими обґрунтовуються вимоги, права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах мають визначатись відповідно до глави 83 розділу III книги п'ятої ЦПК України, зокрема щодо стягнення грошових коштів на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України, як набутих без достатньої правової підстави.

Судом враховано висновок щодо застосування норм права, що викладено в постанові Верховного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №340/265/17 (провадження №61-9512св18).

При цьому, з врахуванням роз'яснень у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду від 12.06.2009 року №5, суд приходить до переконання, що відсутність посилання позивача у своїй позовній заяві на відповідну правову норму, не є визначальним для суду при вирішенні заявленого спору.

Посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог та порушення принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України). Суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

За таких обставин, судом встановлено, що відповідач без відповідної правової підстави набув у власність за рахунок позивача грошові кошти в сумі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.). Оскільки на даний час грошові кошти відповідачем позивачу не повернуті, позивач вправі відновити свої порушені майнові права шляхом стягнення грошових коштів із відповідача у зазначеному розмірі.

Отже, позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми авансу в розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.) підлягає задоволенню.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить із такого.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу входять до судових витрат і розподіляються між сторонами на загальних підставах в силу ст. 137, 141 ЦПК України.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (п.2 ч.2 ст. 137 ЦПК України).

Докази про сплату судових витрат подаються до закінчення судових дебатів або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст. 141 ЦПК України).

За таких обставин, суд не може брати до уваги розмір судових витрат, сплата яких не підтверджена документально.

Сума витрат Позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 26 654,76 грн. не підтверджено належними та допустимими доказами.

Судовий збір в розмірі 704,80 грн., що сплачений позивачем згідно квитанції від 12 березня 2018 року, на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 570, 1212 ЦК України, ст. ст. 133, 137, 141, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір 704 грн. 80 коп.

В іншій частині відмовити

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2: АДРЕСА_3

Відповідач: ОСОБА_3: АДРЕСА_1

Суддя Остапчук Т.В.