Єдиний унікальний номер судової справи 489/1752/18
Номер провадження 22-ц/4812/81/18
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Постанова

Іменем України

29 жовтня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 17 липня 2018 року, під головуванням судді Тихонової Н.С., в приміщенні цього ж суду о 09 годині 31 хвилині, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20 квітня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири №13 по проспекту Центральному (стара назва проспект Леніна) №2 в місті Миколаєві.

Під час обговорення умов укладення договору, згідно розписки від 02 квітня 2016 року, відповідач отримала від позивача 100 доларів США в якості завдатку.

Після підписання договору купівлі-продажу від 20 квітня 2016 року продавець ОСОБА_4 отримала від покупця ОСОБА_2 ще 16 302.44 доларів США. Зазначена сума відповідно до розписки, що була складена сторонами 20 квітня 2018 року, є різницею між завдатком, наданим позивачем 02 квітня 2016 року та сумою, що указана у договорі купівлі-продажу квартири від 20 квітня 2016 року.

В подальшому, у звязку із введенням ОСОБА_4 позивача в оману, остання предявила до ОСОБА_4 позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та повернення коштів, сплачених на виконання договору.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 липня 2017 року зазначений позов задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу квартири від 20 квітня 2016 року недійсним та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 збитки, завдані внаслідок вчинення недійсного правочину в розмірі 278 653 грн. 80 коп., а також 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, 5 000 грн. витрат по виготовленню експертизи та 3 426 грн. 53 коп. судових витрат. У задоволені іншої частини позовних вимог, а саме в частині стягнення коштів за розпискою, відмовлено.

При цьому відмовляючи у задоволені позову в частині стягнення коштів за розпискою, суд зазначив, що вимоги позивача про стягнення коштів, сплачених нею за розпискою, не можуть вважатись збитками, які вона понесла при укладанні спірного договору, оскільки розписка не є частиною договору купівлі-продажу, укладеного між сторонами, та не містить посилань на те, що вказана сума входить до ціни вартості квартири, більш того вказана розписка суперечить умовам зазначеного договору.

Посилаючись на викладені обставини та положення ст.526,530,570,625,626 ЦК України, ОСОБА_2 просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_4 431 384 грн. 17 коп. (еквівалент 16 402.44 доларів США станом на час звернення з позовною заявою).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 проти задоволені позову заперечував. Зазначав, що вимоги про стягнення коштів є безпідставними, оскільки посилання позивача на ст.570 ЦК України (завдаток) не стосується правової природи коштів, які вона просить стягнути за розпискою від 20 квітня 2016 року, а посилання на ст.ст.526,530,625 ЦК України є загальним, а тому відсутнє правове обґрунтування позовних вимог. При цьому вказував на те, що рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 липня 2017 року, на яке посилається позивач, було скасовано постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 травня 2018 року та за результатами апеляційного перегляду постановлена нова постанова.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 30 серпня 2018 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Наступною ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 12 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

На виконання Указів Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах» та від 28 вересня 2018 року «Про переведення суддів», ліквідовано Апеляційний суд Миколаївської області та утворено новий Миколаївський апеляційний суд. Суддів Апеляційного суду Миколаївської області переведено на роботу на посади суддів Миколаївського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року розпочав роботу Миколаївський апеляційний суд.

У звязку із ліквідацією Апеляційного суду Миколаївської області дана справа передана до новоствореного Миколаївського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 12 жовтня 2018 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач ОСОБА_1, судді: Галущенко О.І., Лисенко П.П.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд і реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

З матеріалів справи убачається та судом першої інстанції встановлено, що 02 квітня 2016 року між ОСОБА_4, як продавцем, та ОСОБА_2, як покупцем, складено розписку, відповідно до якої в рахунок майбутніх платежів за попередньою домовленістю щодо купівлі-продажу квартири №13, що розташована у будинку №2 по проспекту Центральному (стара названа - проспект Леніна) в місті Миколаєві, загальною площею 43.7 кв.м., відповідач отримала від позивача 100 доларів США, зазначивши їх як завдаток, а загальну вартість квартири сторонами узгоджено в розмірі 19 900 доларів США (а.с.6).

20 квітня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого остання придбала квартиру №13, що розташована в будинку №2 по проспекту Центральному (стара назва проспект Леніна) в місті Миколаєві. У договорі зазначено, що вказана квартира належала відповідачу на праві власності згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 05 грудня 2014 року й зареєстрованого в реєстрі за №3627.

Згідно умов договору, продаж нерухомого майна за домовленістю сторін здійснюється за 88 990 грн., які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за вказане нерухоме майно (а.с.4-5).

20 квітня 2016 року між сторонами складена ще одна розписка, відповідно до якої ОСОБА_4 цього ж дня отримала безпосередньо від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 16 302.44 доларів США згідно курсу Національного Банку України 25.443478 на 20 квітня 2016 року (а.с.7).

При цьому спір стосовно відчуження обумовленої квартири попередніми власниками, у тому числі і відповідачем ОСОБА_4, неодноразово був предметом розгляду судових інстанції.

Так, у червні 2016 року попередній власник квартири ОСОБА_9 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4, про витребування майна - спірної квартири.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 листопада 2016 року позов задоволено. Витребувано від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та передано її ОСОБА_9 Судове рішення набрало законної сили та виконано позивачем. Вказані обставини підтвердила в судовому засіданні апеляційної інстанції безпосередньо ОСОБА_2

У липні 2016 року позивач ОСОБА_2 предявила до суду позов до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, стягнення заподіяних збитків та відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 липня 2017 року позов задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 20 квітня 2016 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_13, зареєстрований в реєстрі за №378 та того ж дня зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 збитки, завдані внаслідок вчинення недійсного правочину, в розмірі 278 653 грн. 80 коп., на відшкодування моральної шкоди 50 000 грн., судові витрати: 5 000 грн. за проведення експертизи, 3 426 грн. 53 коп. витрати по сплаті судового збору. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 травня 2018 року заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2В на відшкодування завданих збитків 90 168 грн. 90 коп.

Відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 4 306 грн. 77 коп.

При цьому у вищевказаній справі Апеляційний суд Миколаївської області відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за розписками, з посиланням на те, що це є неналежним доказом у справі.

У справі, яка переглядається в апеляційній інстанції, позивач просить стягнути суми передані за розписками, посилаючись на підставу своїх вимог на ст.ст.526,530,570,626 ЦК України.

За правилами ст.626,627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ст.570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобовязання.

Внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Зі змісту позовної заяви убачається, що позивач ОСОБА_2 просить стягнути грошові кошти в розмірі 16 402.44 доларів США, що сплачені за розписками, які були складені сторонами 02 квітня 2016 року і 20 квітня 2016 року та фактично зазначаючи, що продаж спірної квартири було здійснено за іншою ціною, ніж ціною, що зазначена в договорі купівлі - продаж.

Проте, за належності та допустимості доказів, без внесення змін до договору щодо ціни спірної квартири, вищевказана сума не могла бути стягнута судом яка різниця вартості майна, оскільки є судове рішення, що набрало законної сили та яким встановлено преюдиційний факт щодо дійсної ціни нерухомого майна - квартири. За такого, саме з указаних підстав, суд першої інстанції не міг стягнути зазначену суму.

Окрім того, не могла бути стягнута така сума з відповідача і на підставі положень ст.1212 ЦК України, оскільки належних доказів на підтвердження того, що саме вказана сума сплачена за договором, у справі не має. До того ж, названі вимоги позивачем не заявлялись.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ч.2 ст.136 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 6 470 грн. 76 коп., сплату якого їй було відстрочено до закінчення апеляційного провадження.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 липня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, на користь Держави судовий збір за подачу апеляційної скарги (Одержувач коштів: УК у м. Миколаїв /м.Миколаїв/ 22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37992781; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО): 899998; Рахунок отримувача: 0007; код класифікації доходів бюджету: 22030101; код ЄДРПОУ суду: 42262466) у розмірі 6 470 (шість тисяч чотириста сімдесят) грн. 76 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_14

Повний текст судового рішення

складено 02 листопада 2018 року