Справа № 750/1661/18 Провадження № 22-ц/795/914/2018 Головуючий у I інстанції Овсієнко Ю. К. Доповідач - Бечко Є. М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретар: Герасименко Ю.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_4,

розглянувши в порядку позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 червня 2018 року, ухвалене в складі судді Овсієнка Ю.К., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

дата складання повного тексту: 08 червня 2018 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 330009 грн. 89 коп., де 296000 грн. основна сума боргу, 34009 грн. 89 коп. 3% річних, пеня та інфляційні втрати від простроченого боргу. Також позивач просив стягнути з відповідача, згідно попереднього розрахунку, за оплату судового збору у розмірі 3300 грн. 10 коп. за подання позовної заяви, за оплату судового збору, за заявою про забезпечення позову у розмірі 352 грн. 40 коп., за оплату витрат на правову допомогу у розмірі 4200 грн., 10% від суми позовних вимог на виплату гонорару адвоката, у разі задоволення позову.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 27 травня 2014 року він надав ОСОБА_4 у позику грошові кошти у розмірі 348000 грн., під розписку, на три з половиною роки. Відповідач зобовязалась повернути позичені кошти протягом трьох з половиною років, до 28 листопада 2017 року, починаючи здійснювати повернення коштів з вересня 2014 року. Відповідачем з вересня 2014 року по листопад 2015 року виплачено 52000 грн., що підтверджується розпискою повернення коштів. Факт отримання коштів у борг та часткове повернення коштів підтверджене відповідачем, та встановлене в судовому порядку, справа №750/3529/16-ц, в матеріалах якої містяться оригінали розписок. Розгляду справи не було, а провадження у справі було закрито, за заявою ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду. З листопада 2015 року не було здійснено жодної виплати (повернення боргу). На час подання позовної заяви сума заборгованості становить 296000 грн. З метою досудового врегулювання спору позивач неодноразово намагався вирішити питання повернення боргу, але відповідач на телефонні дзвінки не відповідає та ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобовязання. Позивач вказує, що оскільки в договорі не зазначено розміру процентів, то цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобовязання настає на підставі ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 04 червня 2018 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 330009 грн. 89 коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на необґрунтованість, необєктивність і незаконність, просила рішення суду скасувати в повному обсязі і ухвалити нове рішення по суті справи, відмовивши в задоволенні позову в повному обсязі, а також стягнути з позивача на її користь витрати, повязані з оплатою судового збору при подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що встановивши, що ОСОБА_4 зобовязалась повернути суму коштів в розмірі 348000 грн. протягом трьох з половиною років, суд не зазначив що позика отримана нею в позивача та кому саме відповідач повинна повернути дані кошти.

ОСОБА_4 вказує, що суд неправильно встановив обставини справи, адже посилання позивача, що саме він надав ОСОБА_4 у позику грошові кошти в розмірі 348000 грн. під розписку на три з половиною роки не доведені, матеріали справи не містять жодної розписки наданої ОСОБА_4 позивачу про отримання від нього в позику коштів. Натомість є документ, де ОСОБА_4 бере на себе відповідні зобовязання до котрих позивач не має взагалі ніякого відношення, відповідачу не відомо, як зявився в позивача цей письмовий документ з її зобовязанням без зазначення особи. Також розписка, надана позивачем не підтверджує факту передачі коштів ОСОБА_1 ОСОБА_4, тобто документ не підтверджує обовязок повернути суму саме позивачу.

ОСОБА_4 зазначає, що висновок суду про те що факт отримання відповідачем коштів підтверджується також розписками про повернення коштів є безпідставним, так як у вказаній розписці взагалі не зазначено хто отримує кошти, відсутній підпис особи, яка отримує кошти, розписка не має жодного відношення до даної справи і тому не може слугувати доказом по справі.

Крім того, відповідач вважає, що судом не вірно було застосовано при вирішенні справи норми ст.ст. 549, 625 ЦК України.

У наданий судом строк ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу та просив відмовити в її задоволенні. Позивач зазначає, що ВСУ в своїх рішеннях від 18 вересня 2013 року та 02 липня 2014 року виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, і який підтверджує факт його укладення, умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей. ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку з приводу стягнення суми заборгованості із відповідача, яким не заперечувався сам факт написання боргової розписки, та факт часткового повернення грошових сум, що підтверджується письмовим доказом, який міститься в матеріалах справи. Факт часткового повернення коштів відповідачем, а відповідно і отримання даних сум позивачем не оскаржується в суді, а тому не може бути підставою, що рішення винесено із порушенням норм діючого законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 зобовязалась повернути суму коштів в розмірі 348000 грн. протягом трьох з половиною років. Обіцяний платіж почне віддавати з вересня 2014 року, що підтверджується оригіналом розписки від 27 травня 2014 року, наданої ОСОБА_1 у судовому засіданні (а.с.68).

Згідно розписок про повернення коштів, ОСОБА_5 повернула, за період з 24 вересня 2014 року по 15 листопада 2015 року, грошові кошти на загальну суму 52000 грн. (а.с.16).

Інших доказів матеріали справи не містять.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Розписка від 27 травня 2014 року, надана позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог, підтверджує, що ОСОБА_4 зобовязується повернути кошти в сумі 348000 грн. на протязі трьох з половиною років, обіцяний платіж почне віддавати з вересня 2014 року. Зі змісту наявної в матеріалах справи розписки відповідачки судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 зобов'язалася повернути отримані кошти на протязі трьох з половиною років. Зазначена розписка підписана відповідачкою, дана обставина нею не заперечувалась. Повернення грошей позивачу не доведено, оскільки боргова розписка знаходилась на момент звернення до суду у ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка не містить даних про позикодавця, позивач не має взагалі ніякого відношення до документу, де ОСОБА_4 бере на себе відповідні зобовязання та дана розписка не підтверджує факту передачі коштів ОСОБА_1 відповідачці, не заслуговують на увагу, оскільки установлено, що розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобовязання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноручно ОСОБА_4 та знаходиться у ОСОБА_1

Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Доводи апеляційної скарги, що висновок суду про отримання відповідачем коштів підтверджується також розписками про повернення коштів є безпідставним так як у вказаній розписці взагалі не зазначено хто отримує кошти, відсутній підпис особи, яка отримує кошти, розписка не має жодного відношення до даної справи і тому не може слугувати доказом по справі не заслуговують на увагу, оскільки в своїх поясненнях на позовну заяву ОСОБА_1 відповідачка зазначила, що у неї з позивачем були усні грошові зобовязання, згідно яких вона виплатила йому грошові кошти в повному обсязі, та ставила свій підпис про їх сплату (а.с.62).

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Фактично відповідач не заперечує, що вона особисто написала боргову розписку. Наявність боргової розписки саме у позивача підтверджує той факт, що відповідач умови розписки не виконала та не повернула кошти (ст.545 ЦК України) та дає підстави вважати про наявність договірних відносин з отримання та повернення позики саме між сторонами спору.

В той же час доводи апеляційної скарги, що судом не вірно було застосовано при вирішенні справи норми ст.ст. 549 ЦК України знайшли своє підтвердження при розгляді апеляційної скарги.

Так, згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Наявність умов договору про неустойку суду не доведена.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, в даному випадку стягненню з боржника підлягає лише індекс інфляції за час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, що передбачено законом.

Враховуючи, що сума основного зобовязання складає 296000 грн., боржником прострочено повернення боргу на 90 днів, то розрахунок має виглядати наступним чином: 296000 грн. х 3% : 365 х 90 = 2189 грн. 59 коп. 3 % річних.

Інфляція складає: 0,9 + 1,0 + 1,5 = 3,4%, тому 296000 грн. х 3,4 = 10064 грн.

Отже стягненню з ОСОБА_4 підлягають 296000 грн. + 2189,59 грн. + 10064 грн. = 308253 грн. 59 коп., однак судом першої інстанції стягнуто 330009 грн. 89 коп., тобто на 21756 грн. 30 коп. більше, ніж передбачено законом.

Крім того, ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Враховуючи, що Апеляційним судом зменшено суму заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_1, відповідно слід зменшити стягнутий судом першої інстанції судовий збір до 3082 грн. 54 коп. пропорційно задоволеним вимогам.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволена частково, слід стягнути з ОСОБА_1 на її користь 326 грн. 34 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 04 червня 2018 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені, відмовивши в їх задоволенні, та змінити в частині розподілу судових витрат шляхом зменшення визначеного судом першої інстанції їх розміру до 3082 грн. 54 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) 326 грн. 34 коп. у відшкодування судового збору за розгляд справи у апеляційному суді.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий:Судді: