Номер провадження: 22-ц/785/6060/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Півнєві Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Німецької Євангелічно-Лютеранської релігійної громади села Петродолинське Овідіопольського району Одеської області на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року про закриття провадження в цивільній справі за позовною заявою Німецької Євангелічно-Лютеранської релігійної громади села Петродолинське Овідіопольського району Одеської області до Церковного Управління (ОСОБА_2) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання засідання таким, що не відбулося, прийнятого рішення недійсним, зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

06 червня 2017 року Німецька Євангелічно-Лютеранська релігійна громада села Петродолинське Овідіопольського району Одеської області, звернулася до суду з позовною заявою до Церковного Управління (ОСОБА_2) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України про визнання неправомірним та скасування рішення ОСОБА_2 Німецької Євангеліно-Лютеранської Церкви України, оформленого Оголошенням про неможливість подальшого перебування 3-х членів Президії Сеноду Є.Донецької, О. Фішера та О. Клюндт в його складі та призвання обраних Синодом заступників; визнання засідання ОСОБА_3, що проходило в м. Дніпро 08-10 вересня 2015 року таким, що не відбулося, а прийняте на даному засіданні рішення ОСОБА_3, оформлене ОСОБА_3 від 08-10 вересня 2015 року визнати недійсним; зобовязання Церковного Управління (ОСОБА_2) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України провести засідання Церковного керівництва (синодального комітету) ОСОБА_2 Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України у повноважному складі, затвердженому п.п. 11,12 ОСОБА_3 НЄЛЦУ від 20-22 жовтня 2014 року у складі ОСОБА_2 Машевські, ОСОБА_4 ОСОБА_5 та членів Президії Синоду Алли Вольф, Олега Фішера, Євгенії Донецької та Оксани Клюндт; зобовязання Церковного Управління (ОСОБА_2) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України скликати (із належним повідомленням релігійних громад, які станом на 03 березня 2015 року були членами НЄЛЦУ та провести в порядку визначеному Статутом НЄЛЦУ, засідання ОСОБА_4 за участі членів Президії Церковного Управління (ОСОБА_2) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України у повноважному складі, затвердженому п.п. 11,12 ОСОБА_3 НЄЛЦУ від 20-22 жовтня 2014 року у складі ОСОБА_2 Машевські, ОСОБА_4 ОСОБА_5 та членів Президії Синоду Алли Вольф, Олега Фішера, Євгенії Донецької та Оксани Клюндт. Позов подано з підстав неправомірності проведення засідання релігійної організації та визнання незаконними рішень її органів управління (а.с.1-7).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року закрито провадження по справі у звязку з тим, що позовні вимоги не підлягають вирішення за правилами цивільного судочинства (а.с.95-98).

12 червня 2018 року представник Німецької Євангелічно-Лютеранської релігійної громади села Петродолинське Овідіопольського району Одеської області ОСОБА_6 через суд першої інстанції звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу суду від 10 травня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження. В обґрунтування доводів своєї скарги апелянт зазначив, що ухвала суду винесена внаслідок неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Крім того, апелянт зазначає, що посилання суду першої інстанції на рішення Конституційного суду України від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 по справі №1-17/2001 помилкове, оскільки стосувалось Цивільно процесуального кодексу України від 18 липня 1963 року, який містив відповідну норму про непідвідомчість судам певних категорій спорів, а той час як Цивільно процесуальний кодекс України від 18 березня 2004 року ( у редакції від 15 грудня 2017 року) такої норми не містить, тобто законодавець виключив таке обмеження з чинного правового поля, обмеживши посиланням у п.3 ч.1 ст.15 ЦПК України (а.с. 99-108).

Відзив чи заперечення на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Представник апелянта 17.10.2018 року направив до суду клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта. Інші учасники в судове засідання не зявились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в звязку з наступним.

Приймаючи оскаржуване судове рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскарження в судовому порядку дій та рішень керівних органів релігійних організацій щодо членства чи обрання його керівних органів не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту порушених прав членів таких організацій, оскільки в даному разі йдеться не про порушення прав і свобод громадянина, а про діяльність релігійної організації, зокрема про її акти та дії, що належать до внутрішньоорганізаційної діяльності організації і є її виключною компетенцією. Тому суд вирішив закрити провадження в справі.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 35 Конституції України встановлює, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов'язкова.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі Закон) церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії. Релігійна організація зобов'язана додержувати вимог чинного законодавства і правопорядку. Згідно із ст. 7 Закону релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об'єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об'єднання представляються своїми центрами (управліннями). А відповідно до ст. 8 релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості. Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов'язковим. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону релігійні управління і центри діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Згідно з положеннями ст.. 12 Закону статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з'їздах, конференціях. Статут (положення) може містити й інші відомості, пов'язані з особливостями діяльності даної релігійної організації. Статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству. А за ст. 13 Закону релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації.

Стаття 29 вказаного Закону визначає, що забезпечення виконання та додержання законодавства про свободу совісті, світогляду, віросповідання та релігійні організації здійснюють у межах компетенції центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері релігії, інші центральні органи виконавчої влади, органи прокуратури, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

З матеріалів справи вбачається, що спір в рамках даної справи виник між Німецькою Євангелічно-Лютеранською релігійною громадою села Петродолинське Овідіопольського району Одеської області та Церковним Управлінням (Єпископатом) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України щодо визнання неправомірним та скасування рішення ОСОБА_2, оформлене Оголошенням про неможливість подальшого перебування 3-х членів Президії Синоду в його складі та обрання нових заступників, визнання засідання ОСОБА_4 таким, що не відбулося, а прийняте на цьому засіданні рішення - недійсним, зобовязання скликати Церковне Управління та провести в порядку визначеному статутом засідання ОСОБА_4. На підтвердження своїх вимог позивач надав до суду оскаржувані рішення та копії статутів позивача та відповідача (а.с. 1-43). Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що в своїй апеляційній скарзі апелянт, серед іншого, посилався на те, що при ухваленні оскаржуваних рішень відповідачем безпосередньо були порушені вимоги статуту.

Отже, враховуючи вище наведене в сукупності колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Позивач та відповідач в даній справі є релігійними організаціями. Діючим законодавством України чітко встановлено, що церква та релігійні організації в Україні відокремлені від держави. Судова влада, за ст. 6 Конституції України, є складовою державної влади в України. Отже, законодавець надав релігійним організаціям в Україні право автономно здійснювати свою діяльність, визначати напрями цієї діяльності, утворювати в своєму складі необхідні органи, для провадження діяльності, та, в тому числі, вирішувати відповідні спори, у випадку їх виникнення, відокремлено від держави. Суди наділені повноваженням розглядати спори щодо релігійних організацій, однак, у визначених випадках, наприклад, трудові спори, питання щодо ліквідації релігійної організації (правила цивільного судочинства), майнові спори (господарське судочинство) тощо. Окрім того, спеціальним законом, який безпосередньо визначає порядок утворення та функціонування релігійних організацій - Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» - передбачено, що нагляд за забезпеченням виконання та додержання законодавства про свободу совісті, світогляду, віросповідання та релігійні організації здійснюють у межах компетенції центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері релігії, інші центральні органи виконавчої влади, органи прокуратури, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. Одночасно з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що статутом релігійної організації, за положеннями діючого законодавства на які суд вище посилався, мають бути передбачені права та обовязки членів релігійної організації, діяльності керівних органів релігійної організації, порядок її функціонування тощо.

Разом з вище наведеним апеляційний суд звертає увагу на те, що Статутом відповідача, а саме п.п. 3.5-3.6 передбачено, що обрання складу ОСОБА_7 належить до компетенції ОСОБА_7, який здійснює свою діяльність у формі засідань. Відповідно до п. 4.3. Статуту Церковного управління (ОСОБА_2) НЄЛЦУ ОСОБА_7 є вищою апеляційною інстанцією в НЄЛЦУ для вирішення внутрішніх і міжгромадських конфліктів. Так, спори щодо внутрішньостатутної релігійної діяльності та, в тому числі, управлінської діяльності релігійної організації, не підпадають під юрисдикцію суду. Отже, з наведеного вбачається, що релігійна організація має свою ієрархію та структуру керівництва. Тому, в тому випадку, якщо члени релігійної організації не погоджуються з відповідними рішеннями вони мають право звернутися до вищестоячого органу, який наділений відповідними повноваженнями на розгляд таких скарг, в межах ієрархії релігійної організації, та отримати обґрунтовану відповідь щодо свого звернення. У тому випадку, якщо член релігійної організації не погоджується з рішенням вищестоячого органу та вважає, що при винесенні відповідних рішень були порушені умови Статуту та вимоги діючого законодавства, він має право звернутися до відповідних органів виконавчої влади, які наділені повноваженнями щодо нагляду за забезпеченням виконання та додержання законодавства про свободу совісті, світогляду, віросповідання та релігійні організації за захистом своїх прав.

Таким чином, в звязку з вище наведеним, враховуючи положення діючого національного законодавства, приписи Конституції України, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Німецької Євангелічно-Лютеранської релігійної громади села Петродолинське Овідіопольського району Одеської області залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року про закриття провадження в справі залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_8

ОСОБА_9

ОСОБА_10

29.10.2018 року м. Одеса