Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 718/1562/16-ц

провадження № 61-24042св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Суховерхівська сільська рада Кіцманського району Чернівецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Міцнея В. Ф., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Суховерхівська сільська рада Кіцманського району Чернівецької області (далі - Суховерхівська сільська рада), про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 на підставі рішень Суховерхівської сільської ради від 07 березня 2014 року № 29-31/14 та від 04 липня 2014 року № 67-33/14 узаконено самовільно облаштовану на проїжджій частині рогу вулиці та провулку Діброва, 6 клумбу (берег, насип, підпірну плитку), що перешкоджає проїзду транспортних засобів до її будинку.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року вказані рішення сільської ради скасовано.

Вказувала, що зведені бетонний паркан на бетонній основі та клумба шириною 1-1,5 м з підпірною бетонною стінкою висотою 0,70-0,90 м й довжиною 6-8 м, а також побудовані підмостки під паркан на дорозі загального користування призвели до зменшення ширини дороги загального користування з необхідних 3.5 м до 2,90 м.

Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства від 15 квітня 2014 року було встановлено, що ОСОБА_2 самовільно зайняв та використовує земельну ділянку орієнтовною площею 0,018 га по АДРЕСА_1 Кіцманського району Чернівецької області із земель запасу сільської ради (землі загального користування - дорога) шляхом облаштування капітальної бетонної підпірної стінки та облаштування її частини тротуарною плиткою, що є порушенням вимог статей 125, 126 ЗК України.

Актом Державної інспекції сільського господарства від 29 квітня 2014 року встановлено, що ОСОБА_2, не маючи законних підстав та дозволу або рішення органу місцевого самоврядування, збудував біля огорожі підпірну стінку, що призвело до звуження ширини вулиці та виникнення перешкод для проїзду автотранспорту.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд: зобов'язати ОСОБА_2 демонтувати підпірну стінку та клумбу на проїжджій частині вулиці та АДРЕСА_1, труби для стічних вод з подвір'я на дорогу, залізобетонні відмостки біля огорожі будинковолодіння у місячний термін з дня набрання законної сили рішення суду; покласти контроль за здійсненням робіт з демонтажу підпірної стіни та клумби на Суховерхівську сільську раду Кіцманського району Чернівецької області.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2016 року у складі судді Олексюк Т. І. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів, які підтверджували б самовільне захоплення та використання відповідачем земельної ділянки, оскільки генеральний план с. Суховерхів не розроблений та не затверджений у встановленому законом порядку.

Судом також враховано, що не встановлено, що демонтування підпірної стінки не призведе до зсуву ґрунту з подальшим руйнуванням будівель та проїжджої частини дороги.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким її позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 демонтувати підпірну стінку та клумбу на проїжджій частині вулиці та АДРЕСА_1.

У задоволенні інших вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач належними письмовими доказами довела самовільне облаштування ОСОБА_2 бетонних споруд та клумби за межами власної земельної ділянки на землях комунальної власності, що призвело до звуження проїзду транспортних засобів.

При цьому апеляційний суд відхилив посилання відповідача щодо побудови спірних захисних споруд з метою запобігання зсуву або загрози такому у разі її знесення, вважаючи такі припущенням. Суд дійшов висновку, що у цьому випадку має місце самовільне будівництво та облаштування ОСОБА_2 споруд на земельній ділянці, яка йому не належить та не була для цього відведена.

Суд апеляційної інстанції вважав вимогу ОСОБА_1 щодо покладення контролю за здійсненням демонтажу такою, що не відповідає передбаченому законом способу захисту.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що ним була зведена підпірна стіна для укріплення ділянки проїжджої частини та уникнення загрози зсуву його будинку.

Вважає, що позивач не надала судам доказів порушення її прав та самовільного захоплення ним земельної ділянки для використання в особистих цілях.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких вказує про безпідставність доводів касаційної скарги ОСОБА_2 Вважає, що апеляційний суд правильно встановив, що відповідач самовільно збудував спірний паркан на землі загального користування, без отримання відповідного дозволу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1024 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована у с. Суховерхів, Кіцманського району Чернівецької області, АДРЕСА_1, 6. Право власності зареєстровано 28 жовтня 2014 року, що не заперечується сторонами.

ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1203 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована у с. Суховерхів, Кіцманського району Чернівецької області, АДРЕСА_1, 12 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 листопада 2013 року (а. с. 44)

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року визнано протиправними та скасовано рішення ХХХІ позачергової сесії VІ скликання Суховерхівської сільської ради від 07 березня 2014 року № 29-31/14 «Про розгляд звернень ОСОБА_3» та рішення ХХХІІІ сесії VІ скликання від 04 липня 2014 року № 67-33/14 «Про внесення змін до рішення ХХХІІ позачергової сесії VІ скликання від 07 березня 2014 року № 29-31/14».

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із пунктом 2.3 Правил благоустрою населеного пункту, затвердженим рішенням Суховерхівської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області від 27 жовтня 2011 року № 173-10/11, утримання у належному санітарному стані та благоустрій прибудинкових територій будинків і споруд, що належать громадянам на правах приватної власності або знаходяться у користуванні забезпечують відповідно власники і користувачі.

Відповідно до пункту 2.1 цих Правил для благоустрою та забезпечення чистоти і належного санітарного стану встановлюється територія в граничних межах об'єктів господарювання, тротуари, газони, проїзна частина вулиці до осьової лінії, що розташовані вздовж об'єкта господарювання.

Згідно з інформацією Суховерхівської сільської ради від 11 жовтня 2013 року частина земельної ділянки на відстані 0,7-1 м від огорожі, яка зайнята бетонною стінкою та підсипана ґрунтом, відноситься до земель запасу сільської ради, дозвіл на розміщення клумби та огорожі відсутній (а. с. 13).

З відповіді Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області від 04 листопада 2013 року вбачається, що виїздом на місце встановлено, що на відстані 1-1,5 м від огорожі домогосподарства ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 на землях загального користування влаштовано підпірну стінку висотою 0,7 м, довжиною 6,0 м (розміри орієнтовні), площу між огорожею та бетонною стінкою засипано ґрунтом та влаштовано клумбу, що створює перешкоди у проїзді автотранспорту. Рекомендовано Суховерхівській сільській раді терміново забезпечити усунення перешкод на землях загального користування шляхом демонтажу підпірної стінки (а. с. 14).

Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства від 15 квітня 2014 року було встановлено, що ОСОБА_2 самовільно зайняв та використовує земельну ділянку орієнтовною площею 0,018 га по АДРЕСА_1 із земель запасу сільської ради (землі загального користування - дорога) шляхом облаштування капітальної бетонної підпірної стінки та облаштування її частини тротуарною плиткою, що є порушенням вимог статей 125, 126 ЗК України (а. с. 16).

Актом Державної інспекції сільського господарства від 29 квітня 2014 року встановлено, що ОСОБА_2, не маючи законних підстав та дозволу або рішення органу місцевого самоврядування, збудував біля огорожі підпірну стінку, що призвело до звуження ширини вулиці та виникнення перешкод для проїзду автотранспорту (а. с. 17).

Згідно зі статтею 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані: а) забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; ж) за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф. Законом можуть бути встановлені інші обов'язки власників земельних ділянок.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України зазначено, шо право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частин першої та третьої статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

У статті 188 ЗК України визначено, що державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється уповноваженими органами виконавчої влади по земельних ресурсах, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - спеціально уповноваженими органами з питань екології та природних ресурсів.

Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом.

Встановивши вказані обставини, керуючись наведеними нормами права, оцінивши наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні усіх обставин справи, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 самовільно облаштовано бетонні споруди та клумби за межами власної земельної ділянки, на землях комунальної власності, яка йому не належить та не була для цього відведена, що призвело до звуження проїзду транспортними засобами, тому такі споруди підлягають демонтуванню.

Посилання касаційної скарги на те, що апеляційним судом не було враховано, що ним була зведена підпірна стіна для укріплення ділянки проїжджої частини та уникнення загрози зсуву його будинку, є безпідставним.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Апеляційний суд правильно вказав, що посилання відповідача щодо побудови спірних захисних споруд з метою запобігання зсуву або загрози такому у разі її знесення є виключно його припущенням та не доведено жодними належними доказами.

Крім того, наведена заявником обставина не спростовує того факту, що у цьому випадку має місце самовільне будівництво та облаштування ОСОБА_2 споруд на земельний ділянці, яка йому не належить та не була для цього відведена, тому не має значення для правильного вирішення спору.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення апеляційного суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотримання вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, вірно встановив правовідносини, що склалися, закон, який підлягає застосування до них, й правильно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов'язання ОСОБА_2 демонтувати підпірну стінку та клумбу на проїжджій частині вулиці та АДРЕСА_1.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк