19.10.2018 Справа №489/6021/17
Провадження №2/489/899/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2018 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 у складі:

головуючого судді Румянцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань ОСОБА_2,

за участю: позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4, представника відповідачів ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування квартири та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, яким просив визнати недійсними: договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 22 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8; договір дарування квартири АДРЕСА_2 (Озерна) в місті ОСОБА_1 від 22 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8, витребувати із незаконного володіння у відповідача ОСОБА_7 подаровану йому ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 за договором дарування квартири № 23179 від 27.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 Посилаючись на те, що 14 серпня 2008 року він від свого імені та від імені його матері ОСОБА_10 продав належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_3 та на отримані кошти придбав за договором купівлі продажу квартири від 04.09.2008 року квартиру АДРЕСА_1. Дану квартиру зареєстрував на себе, оскільки квартира була придбана за його та його матері особисті кошти, а не за рахунок спільних коштів подружжя. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті його матері, він отримав у спадок квартиру АДРЕСА_4. 20 жовтня 2010 року під час руху на своєму автомобілі ВАЗ 21124, державний номер ВЕ 6389ВЕ, у темну пору доби, за межами населених пунктів, ОСОБА_3 збив пішохода, який від отриманих в результаті наїзду травм, помер та місті ДТП. Після чого була порушена кримінальна справа відносно нього, яка розслідувалася до кінця листопада 2011 року. тому не очікуючи остаточних результатів, порушеної кримінальної справи, та розуміючи, що єдине майно, на яке може бути звернуто стягнення за судовим рішенням у випадку подання та задоволення цивільних позовів родичів загиблого, є вказані вище квартири. З метою запобігання втрати житла та його приховання від можливого стягнення, вимушено, під впливом виниклих тяжких обставин, подарував вищезгадані квартири ОСОБА_6. З 2013 року ОСОБА_6 виїхала на заробітки до ОСОБА_11, після чого у них змінилися сімейні відносини. На його питання щодо можливості повернення йому квартир, від відповідачки ОСОБА_6 отримано відмову. Ознайомившись з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обох квартир, зясувалося, що станом на 12.11.2017 року ОСОБА_6 таємно, без повідомлення його та узгодження з ним, 27.10.2017 року подарувала квартири сину ОСОБА_7

Від відповідача ОСОБА_7 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Мотивує свої вимоги тим, що квартира № 17 по проспекту Миру в місті Миколаєві була подарована позивачем ОСОБА_6 в законний спосіб на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 Вище зазначена квартира була куплена позивачем та відповідачем ОСОБА_6 в 2008 року за спільні сімейні кошти. Станом на вересень 2008 року ОСОБА_6 займалася підприємницькою діяльністю, а тому мала великі кошти та сплачувала податки до бюджету, позивач ОСОБА_3 з липня 1999 року знаходиться на пенсії та мав незначні доходи. Твердження позивача про те, що спірна квартира була придбана ним виключно за його та його матері ОСОБА_10 особисті кошти, одержані від продажу квартири АДРЕСА_5, не відповідає дійсності та є припущенням позивача. Ним визнається дійсною обставиною, щодо купівлі квартири АДРЕСА_6 (ОСОБА_12) в місті ОСОБА_1 матірю позивача ОСОБА_10 за її особисті кошти. Посилання позивача про те, що договір дарування потрібно було укласти у звязку з тим, що він став учасником дорожньо-транспортної пригоди 20 жовтня 2011 року, не відповідає дійсності та можна зробити висновок, що віднесення ДТП до тяжких обставин, що вплинули на позивача для дарування спірної квартири 22 листопада 2011 року є надуманим припущенням позивача, оскільки як слідує з постанови про закриття кримінальної справи № 11430062, в діях водія ОСОБА_3 порушень правил дорожнього руху не вбачається. Тим більш в рамках кримінальної справи родичами померлого не було заявлено цивільний позов. Ніяких психічних або моральних розладів у позивача не було. Він від звичайний для себе спосіб життя. Сам своєї провини у скоєнні ДТП не вбачав і про ситуацію, яка сталася, говорив спокійно, без переживань та тривоги. В медичні установи не звертався, брав активну участь у сімейному житті, що вказує на його адекватність та впевненість у своїх діях. Договори дарування відповідають вимогам чинного законодавства. Оспорюваний договір дарування квартири підписаний ОСОБА_3, його особу нотаріусом встановлено, дієздатність перевірено, а також нотаріусом перевірено спірну квартиру, яка раніше належала позивачу. Вважає, що жодної тяжкої обставини для укладення позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_6 оспорюваного договору дарування квартири не було, як і не було вкрай невигідних умов для укладання цього договору, оскільки спірна квартира залишалася в сімї.

Від відповідача ОСОБА_6 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Квартира АДРЕСА_1 була придбана за спільні сімейні кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_6, оскільки на момент придбання квартири вони перебували в зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. З вересня 2008 року вона почала займатися підприємницькою діяльність та мала високі доходи. Визнає лише факт щодо купівлі квартири АДРЕСА_6 (ОСОБА_12) в місті ОСОБА_1 матірю позивача ОСОБА_10 за її особисті кошти. Дана квартира була прийнята позивачем по праву на спадщину за заповітом. Щодо договору дарування квартири АДРЕСА_1, то ініціатором даного договору був позивач. Він сам, за власною волею, звернувся до приватного нотаріуса для проведення відповідних дій, зібравши всі необхідні документи. Позивач має вищу юридичну освіту. Посилання позивача про те, що договір дарування потрібно було укласти у звязку з тим, що він став учасником дорожньо-транспортної пригоди 20 жовтня 2011 року, не відповідає дійсності та можна зробити висновок, що віднесення ДТП до тяжких обставин, що вплинули на позивача для дарування спірної квартири 22 листопада 2011 року є надуманим припущенням позивача, оскільки як слідує з постанови про закриття кримінальної справи № 11430062, в діях водія ОСОБА_3 порушень правил дорожнього руху не вбачається. Тим більш в рамках кримінальної справи родичами померлого не було заявлено цивільний позов. Позивач сам виявив бажання подарувати квартири. Нотаріусом до підписання договору дарування, було розяснено сторонам про умови недійсності даного договору. До та після підписання договору дарування, вона вважає, що даний договір відповідає всім законним вимогам чинного законодавства України та був оформлений з дотриманням всіх законних вимог. Позивач навмисно не повідомив суд про те, що підписання оспорюваного договору було заздалегідь погоджено в сімейному крузі. Вважає, що ніяких тяжких обставин у позивача на момент підписання договору дарування квартири не було, як і не було вкрай невигідних умов для укладання цього договору, оскільки спірна квартира залишалася в сімї.

Від позивача надійшла відповідь на відзив ОСОБА_7 на позовну заяву. Відповідно до якого позивач наполягає на задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вказуючи на те, що ОСОБА_7 не було та не може бути відомо коли та за яких обставин була придбана квартира АДРЕСА_1, оскільки його на той момент взагалі не було, він проживав у бабусі з дідусем в м. Нова Одеса. Таким чином твердження відповідача ОСОБА_7 про те, що він проживав постійно на час придбання спірної квартири з ним та відповідачкою ОСОБА_6 є відвертою оманою суду. ОСОБА_6 до кінця березня 2008 року ніде не працювала та знаходилася на його утриманні. Суттєвих постійних доходів від підприємницької діяльності не мала. З 2007 року по 2013 рік ОСОБА_6 навчалася на заочній платній формі навчання. За продаж квартири, яка знаходилася у місті Севастополі, частину коштів у сумі 56300,00 доларів США ним було внесено на депозит в Ощадбанк. Згідно п. 4 попереднього договору купівлі продажу нерухомого майна та отримання завдатку від 19.08.2008 року, ціна продажу становила 56000,00 доларів США. А тому твердження ОСОБА_7 у відзиві нібито придбання спірної квартири за спільні сімейні кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є неправдивими та спростовуються наведеними вище доказами. Щодо обізнаності відповідача ОСОБА_7 про певні факти та обставини, то вважає, що вони йому не відомі особисто, а лише з чужих слів та не можуть бути прийняті судом як докази чи обєктивні доводи.

Від позивача надійшла відповідь на відзив ОСОБА_6 на позовну заяву. Відповідно до якої наполягає на задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що твердження ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_7 проживав разом з ними є відвертою оманою, оскільки він мешкав в м. Нова Одеса. З кінця березня 2008 року ОСОБА_6 оформила на себе підприємницьку діяльність за кошти надані ОСОБА_13 за придбання автомобіля. Згідно п. 4 попереднього договору купівлі продажу нерухомого майна та отримання завдатку від 19.08.2008 року, ціна продажу становила 56000,00 доларів США. Як свідчить запис в ощадній книжці, вся сума вкладу у розмірі 56300 доларів США була знята ним з депозитного вкладу та отримана ним напередодні укладення основного договору купівлі продажу спірної квартири. Квартира була придбана виключно за його кошти та кошти його матері, виручені від продажу квартири в м. Севастополі. Після скоєння ДТП, він відчував страх від можливого притягнення його до кримінальної відповідальності та можливих наслідків цивільної відповідальності, оскільки у ОСОБА_6 не було власності , а перед ним постала реальна загроза втратити єдине власне майно. Єдиною підставою його дій щодо укладення договору дарування було бажання сховати можливі втрати за судовим позовом потерпілих від ДТП. У нотаріуса був свій текст договору дарування, який вони жодним чином попередньо не узгоджували. За відсутності зазначеної тяжкої обставини, даний договір дарування не був вчинений взагалі.

12 березня 2018 року до суду надійшла заява від позивача про збільшення позовних вимог, відповідно до яких позивач просить стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду у розмірі 179350,00 гривень. Посилаючи на те, що йому стало відомо про те, що відповідача діяли за спільною змовою та чітко розробленим планом, спрямованим на позбавлення його обох квартир, при цьому постійно вводили його в оману щодо дійсних своїх намірів, шахрайські граючи на його почуттях, відвертості та зловживаючи його довірою позбавили його власності. Від постійної перевтоми та нервової напруженості значно погіршився стан його здоровя, він суттєво схуд, знаходиться у стані роздратованості та невпевненості, які впливають на стан його відносин з оточуючими людьми та друзями. При його малої пенсії, ОСОБА_6 припинила надавати будь-яку матеріальну допомогу, з метою погіршення його матеріального становища, стану здоровя вимушування його до продажу квартир. Відповідач ОСОБА_7 виселив з квартири АДРЕСА_7 квартирантів та припинив сплачувати комунальні послуги за квартири з метою створення для нього нестерпних умов проживання та відключення квартир від комунальних послуг зокрема в квартирі АДРЕСА_1 де він проживає.

Від відповідачів надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог. Відповідно до якого відповідачі заперечують проти задоволення заяви про збільшення позовних вимог як і первісно поданий позов. Прикладом доказу душевних страждань може бути довідка/висновок лікаря-психолога, але на той час позивач був практично здоровий і до лікарів почав звертатися тільки у 2015 році.

Від позивача надійшла відповідь на відзив відповідачів на заяву про збільшення позовних вимог. Відповідно до якого позивач зазначає, що відзив відповідачів більше спрямований на відклики на попередні відзиви та має ознаки заперечень на відклики. Позовна вимога про стягнення моральної шкоди не визнається відповідачами лише з підстав невизнання ними позову в цілому. А тому вважає, що фактично відповідачі визнали, що наведені в заяві про збільшення позовних вимог обставини є обґрунтованими та такими, що відповідають дійсності.

Від відповідача ОСОБА_7 надійшли заперечення на відповідь на відзив. відповідно до якого зазначає, що ОСОБА_3 вказує, що до 2015 року, поки не захворів, займався практикою, а отже з цього можна зробити висновок, що до 2015 року позивач до лікарів за медичною допомогою не звертався, в лікарнях не перебував і на момент підписання оспорюваного договору дарування тяжких хвороб не мав, був практично здоровий, одержував дохід, у нього були відсутні члени сімї чи родичі, які мали тяжкі хвороби. За наслідками раніше згаданої ДТП проти ОСОБА_3 кримінальна справа згідно з ст.. 286 КК України не порушувалася і до кримінальної відповідальності позивач не притягувався. Під час підписання цього договору у ОСОБА_6 жодних намірів ввести в оману приватного нотаріуса не було. Оспорюваний договір відповідає вимогам ст.. 203 ЦК України. Жодної тяжкої обставини, яка була у позивача на момент укладення договору дарування квартири, не було, а дарування майна від чоловіка до жінки, що перебувають у шлюбі і ведуть спільне домашнє господарство, мають спільний бюджет, не може бути вкрай вигідною умовою. Після підписання оспорюваного договору, позивач не був позбавлений права користуватися спірною квартирою.

Від відповідача ОСОБА_6 надійшли заперечення на відповідь на відзив. відповідно до якого зазначає, що ОСОБА_3 вказує, що до 2015 року, поки не захворів, займався юридичною практикою, а отже з цього можна зробити висновок, що до 2015 року позивач до лікарів за медичною допомогою не звертався, в лікарнях не перебував і на момент підписання оспорюваного договору дарування тяжких хвороб не мав, був практично здоровий, одержував дохід, у нього були відсутні члени сімї чи родичі, які мали тяжкі хвороби. За наслідками раніше згаданої ДТП проти ОСОБА_3 кримінальна справа згідно з ст.. 286 КК України не порушувалася і до кримінальної відповідальності позивач не притягувався. Під час підписання цього договору у неї жодних намірів ввести в оману приватного нотаріуса не було. Оспорюваний договір відповідає вимогам ст.. 203 ЦК України. Позиція позивача про те, що договір на момент його укладення частково відповідав дійсним наміром його сторін приховати квартиру від можливого звернення стягнення на неї, але не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, є хибною та нічим не доведеною. Жодної тяжкої обставини, яка була у позивача на момент укладення договору дарування квартири. Після підписання оспорюваного договору, позивач не був позбавлений права користуватися спірною квартирою.

Від представника відповідачів надійшли пояснення, відповідно до яких зазначає, що відповідачі повністю заперечують проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Спірна квартира була придбана за спільні сімейні кошти та оформлена на позивача. Ініціатива щодо укладення оспорюваного договору дарування квартири виходила від позивача, який сам звернувся до нотаріуса. Посилання позивача про те. Що оспорюваний договір дарування необхідно було укласти у звязку з тим, що він став учасником ДТП і проти нього була порушена кримінальна справа є надуманим та невірним. В кримінальній справі відсутня будь-яка інформація щодо притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3, а також щодо висування від родичів потерпілого матеріальних та моральних претензій, відсутній їх цивільний позов. Ніяких психічних та моральних розладів у позивача не було. Він вів звичайний для себе спосіб життя. Сам своєї провини у скоєнні ДТП не вбачав і про ситуацію, яка сталася, говорив спокійно, без переживань та тривоги. Під час укладення спірного договору порушень прав позивача не було. Даний договір підписаний особисто позивачем, його особу нотаріусом встановлено, дієздатність перевірено як і перевірено спірну квартиру. Жодної тяжкої обставини для укладення позивачем договору дарування квартири не було, як і не існували вкрай невигідні умови, оскільки квартира знаходилася у користуванні сімї ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Сторони перебували у шлюбі з 18 листопада 2007 року, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Новоодеського районного управління юстиції Миколаївської області, свідченням чого є штам в паспорті позивача (а.с. 14).

14 серпня 2008 року ОСОБА_3 від свого імені та імені його матері ОСОБА_10 продали належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_8 АРК Крим, свідченням чого є договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Севастопільського міського нотаріального округу ОСОБА_14 На отримані від продажу кошти 04.09.2008 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1, свідченням чого є договір купівлі-продажу від 04.09.2008 р. посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_15

Відповідно до договору на вклад «Депозитний ощадного банку» від 19.08.2008 року, ОСОБА_3 вніс на депозитний рахунок 56300 доларів США, що підтверджується квитанцією № 1 від 19.08.2008 року.

Відповідно до попереднього договору укладення договору купівлі продажу нерухомого майна та отримання завдатку від 19.08.2008 року, ОСОБА_16 та ОСОБА_3 зобовязалися у строк та на умовах договору, укласти в майбутньому договір купівлі продажу квартири загальною площею 50,7 кв. м., житловою площею 26,9 кв. м. , яка знаходить за адресою: АДРЕСА_9 строком до 04.09.2008 року. Сума завдатку становила 2325 грн..

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу квартири від 04.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_15 та зареєстрованого в реєстрі за № 1071 (том. 1 а.с. 16).

Після смерті ОСОБА_10 яка померла 07.06.2010 року, ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру № 91 по вулиці Червоних Майовщиків в місті Миколаєві, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_15 від 25.03.2011 року.

20 жовтня 2011 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_3 та порушена кримінальна справа № 11430062 за ознаками ч. 2 ст. 286 КК України.

22 листопада 2011 року ОСОБА_3 подарував належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6, що підтверджується договором дарування квартири від 22.11.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №1305; та квартиру № 91 по вулиці Червоних Майовщиків в місті Миколаєві, що підтверджується договором дарування квартири від 22.11.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №1307.

Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи, договір дарування квартири від 22.11.2011 року, укладений згідно вимог чинного законодавства. Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 квартири, що відчужується, перевірено. Згідно п. 5 договору, дарувальник стверджує, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального (том 2 а.с. 152-166).

Шлюб між сторонами розірвано 10 січня 2012 року, свідченням чого є свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-ФП № 061552 /( а.с. 197).

20 серпня 2012 року постановою старшого слідчого по ВВС СУ УМВС України в Миколаївській області Дуровим Р.Б. закрито кримінальну справу № 11430062 у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу злочину (том. 2 а.с. 174-175).

Сторони повторно зареєстрували шлюбу 01 грудня 2012 року, свідченням чого є свідоцтво про шлюбу серії І-ФП № 153500.

27 жовтня 2010 року ОСОБА_6 подарувала спірну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованого 12.11.2017 р. (а.с. 23); та спірну квартиру № 91 по вулиці Червоних Майовщиків в місті Миколаєві, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованого 12.11.2017 р. (а.с. 24) .

Підставами виникнення цивільних прав і обовязків є юридичні факти. Ними можуть бути дії та події. Найбільш поширеною підставою виникнення цивільних прав і обовязків є правочини (договори), які є діями, спрямованими на виникнення, зміну та припинення цивільних прав і обовязків (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом (ч.ч.1,4 ст.12 ЦК України).

Порушене субєктивне право підлягає примусовому захисту способами, передбаченими частиною 2 статті 16 ЦК України. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (п.2 ч.2 ст.16 ЦК України).

Статтею 725 ЦК України передбачено, що договором дарування може бути встановлений обовязок обдарованого вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення ( передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не предявляти вимог до третьої особи про виселення тощо). Дарувальник має право вимагати від обдарованого виконання покладеного на нього обовязку на користь третьої особи. У разі смерті дарувальника, оголошення його померлим , визнання безвісно відсутнім чи недієздатним виконання обовязку на користь третьої особи має право вимагати від обдарованого особа, на користь якої встановлений цей обовязок.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи із змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обов'язків для обдаровуваного.

Відповідно до вимог ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Частиною 2 Даної статті передбачено, що при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як зазначено в п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З роз'яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК (435-15), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Також, необхідно враховувати, що договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року з наступними змінами, під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

На виконання вказаної норми закону, під час посвідчення оспорюваного договору дарування укладеного між сторонами, нотаріусом чітко зазначено про встановлення дієздатності сторін та про те, що сторони даного договору дарування перебувають при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміють значення своїх дій, а також дарувальник стверджує, що він здійснює дарування без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, що стверджується підписами сторін на договорах дарування від 22.11.2011 року.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Такі правочини мають ваду волі, оскільки їх формування здійснюється за таких обставин, за яких практично виключається нормальне формування волі, що змушує особу вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Під тяжкими обставинами кабального договору необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми, наприклад важка хвороба особи чи близьких, смерть її годувальника, крайня нужденність сімї, загроза втратити заставлене майно, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи помякшення яких необхідне термінове укладання правочину.

Зазначене підтверджується зокрема й пунктом 25 Постанови пленуму Верховного суду України від 09.11.2009року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься розяснення щодо застосування положень ст. 233 ЦК України, де зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Вказане узгоджується з позиціями ВСУ викладеними в постановах №6-2цс14, №6-551цс16.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача посилалася на той факт, що договори дарування квартир були укладені в період тяжких обставин, а саме порушення кримінальної справи відносно нього.

В той же час з досліджених в ході розгляду справи доказів, вбачається, що стосовно ОСОБА_3 кримінальне провадження не порушувалось, у кримінальному провадженні порушеному по факту дорожньо-транспортної пригоди яка сталась 20.10.2011 року він був допитаний у якості свідка, інформація щодо наявних позовів до суду щодо стягнення шкоди, або інші позови майнового характеру відносно ОСОБА_3 відсутня. Кримінальна справа по факту ДТП 20.01.2012 року була закрита у звязку в діях водія ОСОБА_3 складу злочину передбаченому ст. 286 КК України. Під час кримінального провадження арешт на майно позивача не накладався.

З огляду на наведене суд вважає, що, в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем не подано належних та допустимих доказів і судом не отримано таких доказів на підтвердження факту того, що договори дарування, вчинено позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Позивачем не доведено наявність існування обставин передбачених нормами ст. 233 ЦК України, внаслідок яких оспорюваний договір дарування може бути визнаний недійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, підстави для визнання договору дарування недійсним в межах заявлених вимог відсутні. Відповідно відсутні і правові підстави для стягнення моральної шкоди, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Крім того, відповідачами заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки договір дарування укладений в 2011 році, а позов поданий лише у грудні 2017 року.

Відповідно до ст. 265 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтями 256, 257, 258 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік.

З позовом до суду до позивач звернувся про визнання договорів дарування недійсними в грудня 2017 року, тобто з порушенням строку позовної давності встановленої ст. 257 ЦК України.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки на думку суду позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження фактів та доводів позовної заяви, не підлягає застосування позовної давності, оскільки недоведеність є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат повязаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

На підтвердження судових витрат, суду надано посадочні документи від ПАТ «Укрзалізниця» на поїзд Київ ОСОБА_8 та ОСОБА_8 Київ на імя ОСОБА_5 від 06.03.2018 р. (два квитка); від 20.03.2018 р. (два квитка); від 23.03.2018 р. (два квитка); від 25.03.2018 р. (один квиток); від 27.06.2018 р. (два квитка) на загальну суму 2049,58 грн. та рахунки за харчування від 14.03.2018 року та 28.03.2018 року на загальну суму 156,95 грн.; квитанцію № 3624469 від 27.02.2018 року на оплату ОСОБА_7 за послуги у сфері права за договором про надання правничої допомоги від 10.02.2018 року № 10/02/18 у розмірі 5000,00 грн.; квитанцію № 11424523 від 27.02.2018 року про сплату ОСОБА_7 комісії банку у розмірі 50 грн.; квитанцію № 3614469 від 27.02.2018 року на оплату ОСОБА_7 за послуги у сфері права за договором про надання правничої допомоги від 10.02.2018 року № 10/02/18 у розмірі 5000,00 грн. Всього на загальну суму 12256,53 грн..

У якості належних доказів на підтвердження витрат на правову допомогу, суд приймає докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000 гривен з кожного з відповідачів, оскільки відповідно до приписів статті 138 ЦПК України витрати повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також наймання житла, несуть сторони. Витрати на харчування не віднесені до витрат повязаних з судовим розглядом справи з огляду на приписи ОСОБА_4 8 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з позивача у розмірі 5000 грн. на користь кожного з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування квартири та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (пять тисяч) гривен.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (пять тисяч) гривен.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Апеляційного суду Миколаївської області.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, гуртожиток.

Суддя Ленінського районного

суду міста ОСОБА_1 Румянцева

Повний текст судового рішення складено «05» листопада 2018 року.