Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 428/6880/17-ц

провадження № 61-7642св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 вересня 2017 року у складі судді Бароніна Д. Б. та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 26 жовтня 2017 року у складі суддів: Орлова І. В., Авалян Н. М., Лозко Ю. П.,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначав, що з лютого 1989 року він працював на Сєвєродонецькому об'єднанні «Азот», із 30 серпня 2016 року обіймав посаду монтера шляху 6 розряду в приватному акціонерному товаристві «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» (далі - ПрАТ «Азот»), з 15 лютого 2017 року - посаду монтера шляху 6 розряду у цеху «Залізничний транспорт» підприємства. З осені 2016 року роботодавець почав затримувати виплату заробітної плати та виплачувати її у неповному розмірі. 15 березня 2017 року він звільнився за власним бажанням. Разом з тим, при звільненні підприємство не виплатило йому усіх належних сум, зокрема заробітну плату за березень та квітень 2017 року у розмірі 16 864 грн 74 коп. У зв'язку з неналежним розрахунком при звільненні із відповідача підлягає стягненню середній заробіток за статтею 117 КЗпП України у розмірі 11 221 грн 36 коп.

При зверненні із позовом ОСОБА_1 просив звільнити його від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору. Позовну заяву повернуто позивачу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не виконано вимоги ухвал Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 липня 2017 року, від 25 липня 2017 року та від 10 серпня 2017 року про залишення позовної заяви без руху у зв'язку з ненаданням копії ухвали про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, або ухвали про скасування судового наказу, а також документа про сплату судового збору у розмірі 640 грн за пред'явлення позовної заяви майнового характеру (стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні).

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 26 жовтня 2017 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, підлягає судовому захисту виключно у порядку наказного провадження. Розгляд такої вимоги у позовному провадженні можливий лише у випадку відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування судового наказу. Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обкладається судовим збором, оскільки не є вимогою про стягнення заробітної плати.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвали судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що предметом спору є неналежний розрахунок при звільненні. Вирішення такого спору у порядку наказного провадження не передбачено. Крім того, згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні прямо передбачена статтею 117 КЗпП України, а тому є заробітною платою. За таких обставин він звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 липня 2017 року позовну заяву залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність усунення недоліків шляхом подання до суду копії ухвал про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу або ухвал про його скасування щодо вимог про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

На виконання вимог вказаної ухвали ОСОБА_1 подав заяву, в якій зазначив, що предметом спору є неналежний розрахунок при звільненні. Вирішення такого спору у порядку наказного провадження не передбачено. Крім того, згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 липня 2017 року позовну заяву залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність надання квитанції про сплату судового збору в розмірі 640 грн за подання позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На виконання вимог вказаної ухвали ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив звільнити його від сплати судового збору, посилаючись на скрутне матеріальне становище.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 серпня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. Позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків, вказаних в ухвалах суду від 05 липня 2017 року та від 25 липня 2017 року.

На виконання вимог ухвали від 10 серпня 2017 року позивач подав заяву, в якій повторно зазначив про неможливість розгляду справи в порядку наказного провадження та повторно заявив клопотання про звільнення від сплати судового збору, посилаючись на те, що він не отримав жодних виплат від підприємства, а тому не має фінансової можливості сплатити судовий збір.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ «Азот» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повернуто позивачу та роз'яснено про право повторного звернення з аналогічними вимогами, у тому числі і з вимогами про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, в порядку наказного провадження.

Відповідно до частини другої статті 79 ЦПК України (тут і далі - в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції) розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення тощо.

Зміни в сфері регулювання оплати судового збору відбулися внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності з 01 вересня 2015 року. Цим Законом скорочено перелік суб'єктів, які звільняються від оплати судового збору.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року (справа № 6-1121цс16).

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то правильними є висновки судів про відсутність у заявника пільг при сплаті судового збору за подання до позову в цій частині.

Разом із тим, ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали від 10 серпня 2017 року про залишення його позову без руху, подав повторну заяву про звільнення його від сплати судового збору з обґрунтуванням мотивів такого звільнення.

Місцевий суд ухвалою від 11 вересня 2017 року відмовив у задоволенні такого клопотання ОСОБА_1 та повернув його позовну заяву.

При цьому, не повідомивши заявника про таку ухвалу суду, не запропонувавши йому сплатити судовий збір як наслідок відмови в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та не продовживши строк для усунення недоліків позовної заяви, місцевий суд передчасно визнав її неподаною та повернув заявнику.

Такі процесуальні дії суду є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо правана справедливий судовий розгляд.

Водночас, як на одну з підстав для повернення позовної заяви суд першої інстанції послався на неможливість розгляду в порядку позовного провадження вимог про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, за відсутності копії ухвали про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу або ухвали про його скасування.

Погодитись з таким висновком не можна з огляду на таке.

Вимоги, за якими може бути виданий судовий наказ, були передбачені статтею 96 ЦПК України, підлягають судовому захисту виключно у порядку наказного провадження, оскільки частиною третьою статті 118 ЦПК передбачено, що позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

Зокрема, судовий наказ може бути видано, у разі якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати (пункт 1 частина 1 статті 96 ЦПК України).

Разом з тим, не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання.

Невиплата належних працівнику сум при звільненні у сукупності із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні свідчить про наявність спору між працівником та роботодавцем щодо розміру заборгованості, що виключає можливість розгляду такого спору в порядку наказного провадження.

Крім того, частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник має право звернутися до суду з вимогою про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, тому висновок суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху та її повернення з посиланням на необхідність розгляду частини вимог в порядку статті 96 ЦПК України є помилковим, що залишилось поза увагою апеляційного суду.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

У зв'язку із викладеним, ухвала суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню із передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 26 жовтня 2017 рокускасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик