Справа № 495/1342/18
З а о ч н е р і ш е н н я
24 вересня 2018 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючої одноособово - судді Шевчук Ю.В.,
при секретарі Савенко М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтував наступним.
24-25 листопада 2018 року позивач разом зі своєю дружиною в денний час в магазині-контейнері №210 на території Білгород-Дністровський центрального міського ринку по вул. Ізмаїльського, придбав зимові напівчоботи 37 розміру, чорного кольору. На момент продажу чек позивачу не надали. 28.01.2018 року, на одному чоботі відірвалася шкарпеткова частина від підошви. 30.01.2018 року, позивач звернувся в ремонтну майстерню "ПП ОСОБА_3В." по вул. Свердлова, де йому здійснили ремонт. 05.02.2018 року на обох застібках "Блискавка" перестали нормально працювати замки і 07.02.2018 року вони обидві вийшли з ладу. Позивач знов звернувся в ремонтну майстерню по заміні застібок, де позивачу здійснили заміну обох "Блискавок". Далі,
10.02.2018 року під час прогулянки несподівано лопнули посередині обидві підошви на обох півчобітках. Після цього позивач пред'явив ПП "ОСОБА_2П.", продане нею взуття і попросив повернути хоча б вартість ремонту. У відповідь вона виписала копію чека, чим підтвердила належність проданого товару їй, сказавши при цьому, що гарантія на взуття закінчена і претензій вона не приймає. Оскільки варіантів для компромісу продавцем запропоновано не було, позивач звернувся до суду. У зв'язку з чим позивач просить задовольнити позов.
В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.
В судове засідання відповідач не зявилась, про час та дату судового засідання була повідомлена належним чином, що підтверджується судовими повістками, направленими на адресу місця реєстрації відповідачки. Дані судові повістки повернуті до суду з відміткою працівника поштового звязку щодо повернення «у звязку зі спливом строку зберігання».
Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за пять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не зявилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, встановив наступне.
24-25 листопада 2018 року позивач разом зі своєю дружиною в денний час в магазині-контейнері №210 на території Білгород-Дністровський центрального міського ринку по вул. Ізмаїльського, придбав зимові напівчобітки 37 розміру, чорного кольору. На момент продажу чек позивачу не надали. 28.01.2018 року на одному чоботі відірвалася шкарпеткова частина від підошви. 30.01.2018 року, позивач звернувся в ремонтну майстерню "ПП ОСОБА_3В." по вул. Свердлова, де йому провели ремонт напівчоботів. 05.02.2018 року на обох застібках "Блискавка" перестала нормально працювати і 07.02.2018 року вони обидві вийшли з ладу. Позивач знову звернувся в ремонтну майстерню по заміні застібок, де позивачу з гарантією замінили обидві "Блискавки". Далі, 10.02.2018 року під час прогулянки, несподівано лопнули посередині обидві підошви на півчобітках . Після цього позивач пред'явив ПП "ОСОБА_2П." продане нею взуття і попросив повернути хоча б вартість ремонту. У відповідь відповідач виписала копію чека, чим підтвердила належність проданого товару їй, сказавши при цьому, що гарантія на взуття закінчена і претензій вона не приймає. Будь-яких варіантів для компромісу відповідачем запропоновано не було.
Згідно п. 7 ч. 1. статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», - договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.
Так, факт укладення усного правочину між позивачем та відповідачем щодо придбання позивачем - жіночих напівчобітків підтверджується копію товарного чеку №30, (виданого 13.02.2018 року) з якого вбачається, що ПП ОСОБА_2 (контейнер №210) була продана 1 (одна) пара жіночих сапог у листопаді 2017 року. (а.с.6).
Згідно п. 5 ч. 1. статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», гарантійний строк - строк, протягом якого виробник (продавець, виконавець або будь-яка третя особа) бере на себе зобов'язання про здійснення безоплатного ремонту або заміни відповідної продукції у зв'язку з введенням її в обіг.
В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на ОСОБА_4 Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 року № 172 «Про реалізацію окремих положень Закону України «Про захист прав споживачів», де в переліку сезонних товарів, гарантійний терміни за якими обчислюють з початку відповідного сезону, а саме: взуття зимового асортименту починається з 15 листопада по 15 березня.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про захист прав споживачів» гарантійний строк зазначається в паспорті на продукцію або будь-якому іншому документі, що додається до продукції.
Однак, як вбачається з копії товарного чеку, наявного у матеріалах справи, у даному чеку не вказаний гарантійний строк придбаного позивачем товару. Будь-яких інших документів, з яких би вбачався встановлений продавцем гарантійний строк придбаного позивачем товару суду не надано.
Згідно зі ч. 1 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Обмін товару належної якості провадиться, якщо він не використовувався і якщо збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики, а також розрахунковий документ, виданий споживачеві разом з проданим товаром.
Статтею 1166 ЦК України передбачені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.
Частиною 1 вищезазначеної статті встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною 2,4 вищезазначеної статті встановлено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених ЦК України та іншим законом.
Відповідно до вимог ч. 1ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до п. 3постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Частиною другою п.5постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(далі - ОСОБА_4) визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи.
Надаючи правову оцінку викладеним вище фактам, суд приходить до наступних висновків.
Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Обмін товару належної якості провадиться, якщо він не використовувався і якщо збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики, а також розрахунковий документ, виданий споживачеві разом з проданим товаром.
Як вказує позивач, зимові на півчобітки були придбані ним 24-25 листопада 2017 року. 28 січня 2018 року, тобто через два місяці, відірвалась підошва одного з напівчобітків. після чого позивач звернувся до ремонтної майстерні, де був проведений ремонт придбаних на півчобітків. Ще через місяць 05 лютого 2018 року, вийшли з ладу блискавки на напівчобітках, ремонт яких позивач також здійснював у відповідній майстерні. Таким чином, позивачем пропущено 14-денний строк, встановлений законодавством, на протязі якого він має право здійснити обмін придбаного ним товару.
У своїх позовних вимогах позивач посилається на ОСОБА_4 Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 року № 172 «Про реалізацію окремих положень Закону України «Про захист прав споживачів», де в переліку сезонних товарів, гарантійний терміни за якими обчислюють з початку відповідного сезону, а саме: взуття зимового асортименту починається з 15 листопада по 15 березня.
ОСОБА_4 встановлює нормативи щодо гарантійного строку товару. Однак, як було вказано вище, у виданому відповідачем товарному чеку інформація щодо гарантійного строку - відсутня.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про розірвання договору купівлі-продажу придбаних ним на півчобітків є недоведеними, тобто такими, що задоволенню не підлягають.
Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в частині розірвання договору купівлі-продажу придбаних ним на півчобітків, а позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь суми матеріальної шкоди за отримання витягу з реєстру юридичних та фізичних осіб- підприємців у сумі 102,00 гривні, поштові витрати у сумі 23,00 гривні, та позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди за пережиті позивачем переживання та тривоги, а також за час, затрачений на збір документальних даних є похідними від позовних вимог щодо розірвання договору купівлі-продажу, то вказані позовні вимоги задоволенню також не підлягають.
Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача штрафу до державного бюджету у розмірі 700,00 гривень, які позивач обґрунтовує посиланням на п.1.1. ст. 23 Закону України « Про захист прав споживачів», суд зазначає наступне.
П.1.1.1 статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів», встановляє відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів, а саме : у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за: відмову споживачу в реалізації його прав, установлених частиною першою статті 8, частиною першою статті 9 і частиною третьою статті 10 цього Закону, - у десятикратному розмірі вартості продукції виходячи з цін, що діяли на час придбання цієї продукції, але не менше п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
В той же ч. 3 статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлює, що у разі невиконання в добровільному порядку суб'єктами господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, визначених у статті 26 цього Закону рішень (постанов) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, та його посадових осіб про накладення стягнення примусове виконання таких рішень (постанов) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Тобто, накладення вказаного позивачем стягнення відноситься до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, а не суду.
Тому в задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача штрафу на користь держави суд вважає за необхідне відмовити.
Згідно ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до вимог ч.6ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статті 77та78 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними та допустимими.
За принциповими положеннями ст. ст.12,13 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1ст.81 ЦПК України.
Враховуючи вищевикладене, а також факт того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказі в обґрунтування своїх позовних вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову.
Керуючись ст.ст.23,1167 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", 12,13, 76-78, 81, 259,265-268 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: