Справа № 404/8254/17
Номер провадження 2/404/1349/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року м. Кропивницький

Кіровський районний суд м. Кіровограда в складі :

головуючої судді - Панфілової А.В.

при секретарі - Мосійчук А. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання особи втратившою право на користування квартирою АДРЕСА_2

В обґрунтування позову зазначено, що є наймачем чотирьохкімнаатної неприватизованої квартири АДРЕСА_2 Крім неї в квартирі на даний час зареєстровані донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, рідна сестра ОСОБА_5, племінник ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_2.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2017 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою під АДРЕСА_2 у м. Кропивницькому. Рішення суду набрало законної сили 12.07.2017 року.

До надання рішення суду на виконання, відповідач ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєструвала 09.10.2017 року місце проживання дитини у вказаній квартирі, що підтверджується довідкою КП «ЖЕО № 4» № 13029.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 та її малолітня дитини в квартирі під АДРЕСА_2 у м. Кропивницькому не проживають, а проживають за адресою - АДРЕСА_1, реєстрація місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 не відповідає її дійсному місцю проживання.

Факт не проживання ОСОБА_3 та її відсутність у вказаній квартирі без поважних причин понад шість місяців з 2007 року встановлена заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29.05.2017 року. Відповідно її малолітня дитина не може самостійно проживати в квартирі у відсутності матері та фактично має інше місце проживання разом з матір'ю .

Реєстрація малолітньої дитини ОСОБА_2 в квартирі за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу у реалізації її прав наймача жилого приміщення. В зв'язку з тим, що ОСОБА_3 добровільно зняти з реєстрації місця проживання малолітню дитину ОСОБА_2 не має наміру, а позивач не бажає нести витрати по утриманню майна за фактично не проживаючу особу, вона змушена звернутись в суд за захистом своїх прав, оскільки іншим способом зняти з реєстрації малолітню особу неможливо.

До судового засідання позивачем надано клопотання про розгляд справи без її участі та підтримку позовних вимог (а. с.35 ).

Законний представник відповідача в судове засідання не з»явилася, про час і місце розгляду справи повідомлено рекомендованими листами (а. с.28,34 ) та повідомленням через сайт Судової влади( а.с. 33), поважні причини неявки суду не повідомлено.

Згідно ст. ст. 223,280 ЦПК України, суд визнає причини неявки неповажними і вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі. Позивач згідно заяви не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення.

Суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини.

07 грудня 1978 року родина ОСОБА_7 в кількості 6 чоловік отримала ордер, із дозвілом зайняти квартиру АДРЕСА_2. ОСОБА_7 є батьком позивача.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради м. Кіровограда №201 від 17 вересня 2002 року дозволено переоформити особистий рахунок квартири АДРЕСА_2 з ОСОБА_7 на ОСОБА_1.

Разом з позивачем ОСОБА_1, зареєстровані донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4, онука ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, племінник ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , племінниця ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та сестра ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується довідкою. № 13029 від 25.10.2017 року (а. с. 4).

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2017 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою під АДРЕСА_2 у м. Кропивницькому. Рішення суду набрало законної сили 12.07.2017 року (а. с. 5-6).

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказувані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Після набрання рішення суду, відповідач ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєструвала 09.10.2017 року місце проживання дитини у вказаній квартирі, що підтверджується довідкою КП «ЖЕО № 4» № 13029.

Відповідно до ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно приписів ст. 64 ЖК України члени сім»ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з v договору найму жилого приміщення. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки без поважних причин, проводиться у судовому порядку. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Таким чином, підставою визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є її безперервна відсутність у місці проживання понад шість місяців без поважних причин.

17.07.97 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, відповідно до п.1 ст. 8 якої встановлено, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому економ порядку. Зокрема глава 23 Цивільного Кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»- зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду.

Згідно ст. 12 Загальної декларації прав людини, дата підписання 10.12.1948 р., дата набрання чинності 10.12.1948 р. Прийнята і проголошена резолюцією 217A(III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.

При винесенні рішення, суд керується ст.13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює і право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до роз'яснення у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» про те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше ніж на підставі закону за рішенням суду (ст..47 Конституції). При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо задоволення позову повністю, оскільки згідно рішення суду встановлено , що мати дитини не проживає у вказаному житлі без поважних причин і втратила правіо на проживання у даній квартирі. Відповідно , дитина до десяти років має проживати та бути зареєстрованою за місцем проживання одного з батьків.

За даних обставин доведено обґрунтованість заявленої вимоги, тому є підстави прийти до висновку , що малолітня дитина є такою , що втратила право на користування житловим приміщенням.

Згідно ст. ст.134,142 ЦПК України стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 640грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст.64,71 ЖК України, ст. 12 Загальної декларації прав людини, дата підписання 10.12.1948 р., дата набрання чинності 10.12.1948 р. Прийнята і проголошена резолюцією 217A(III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, ст. 405 ЦК України, ст. ст. 134-142,223,263, 265,268,280 , 281-284ЦПК України,суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( 25000, АДРЕСА_3, ІПН- ) до ОСОБА_2 ( 25000, АДРЕСА_3, ІПН- не встановлено ) в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 ( 25000, АДРЕСА_3, ІПН- не встановлено ) про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, задовольнити повністю .

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_7 такою , що втратила право на користування .. 74,

Стягнути з законного опікуна ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 640грн. сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення .

Учасник справи, якому заочне рішення не було вручене в день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Кіровського А. В. Панфілова

районного суду

м.Кіровограда