Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 359/10886/15-ц

провадження № 61-15382св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О.В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: Служба у справах дітей та сім'ї Бориспільської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Науменко Любов Григорівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_7 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2016 року у складі судді Журавського В. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагєєва В. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей та сім'ї Бориспільської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Науменко Л. Г. , про виселення.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Відповідачі зареєстровані та проживають у зазначеній квартирі та добровільно не виселяються.

Враховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило ухвалити рішення, яким виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у АДРЕСА_1.

У березні 2016 року ОСОБА_4, діючи у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що у квартирі АДРЕСА_1, яка передана 04 листопада 2005 року в іпотеку, проживає і зареєстрована малолітня онука ОСОБА_3 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка не має власного житла, передача майна в іпотеку відбулася без попередньої згоди органів опіки та піклування.

Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір іпотеки від 16 липня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що за рішенням суду звернуто стягнення на спірну квартиру шляхом продажу її на прилюдних торгах, що є підставою для виселення відповідачів із зазначеної квартири на підставі Закону України «Про іпотеку». Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того, що на час укладення договору іпотеки неповнолітня ОСОБА_5 не проживала в квартирі, що є предметом іпотеки, а тому під час укладення оспорюваного договору права неповнолітньої дитини на користування житлом порушені не були, а отже відсутні підстави для визнання договору іпотеки недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців. На час укладення договору іпотеки в спірній квартирі була зареєстрована іпотекодавець ОСОБА_3, яка погодилася із рішенням суду та апеляційної скарги не подавала, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані у спірній квартирі після укладення договору іпотеки без згоди іпотекодержателя.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_7 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року, в якій просять скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та задовольнити зустрічний позов, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявники вказують на те, що передача нерухомості в іпотеку відбулася всупереч вимогам статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без попередньої згоди органу опіки та піклування, договір іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а тому на підставі статті 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним, як такий, що порушує майнові права малолітньої дитини, яка на час укладення договору іпотеки проживала у спірній квартирі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справи та надано строк для подачі заперечень.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу передано Верховному Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом установлено, що 16 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредитні кошти у розмірі 132 000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 16 липня 2017 року.

В цей же день, на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2011 року у справі за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири позов задоволено частково, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_3 шляхом продажу її на прилюдних торгах у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», дане рішення набрало законної сили.

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направлено повідомлення на адресу ОСОБА_8, ОСОБА_3 про добровільне звільнення спірної квартири в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги. Зазначене повідомлення ОСОБА_3 отримала 16 жовтня 2015 року.

Згідно із довідкою ОСББ «Чубинське» від 10 березня 2016 року № 767 та відміток в паспортах відповідачів ОСОБА_3, її дочка ОСОБА_4, та неповнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є її онукою, зареєстровані у зазначеній квартирі з 04 листопада 2005 року.

Листом приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Науменко Л. Г. від 22 березня 2016 року № 34/01-16 повідомлено, що в зв'язку з відсутністю малолітніх та неповнолітніх осіб, зареєстрованих у АДРЕСА_1, дозвіл органів опіки та піклування Бориспільської райдержадміністрації Київської області для укладання договору іпотеки зазначеної квартири не вимагався, та надано копію довідки форми № 3 від 06 липня 2007 року, згідно із якою станом на момент укладення договору іпотеки за зазначеною адресою зареєстрована одноособово ОСОБА_3

Відповідно до пояснень Великоолександрівської сільської ради, за даними погосподарського обліку дочка та онука ОСОБА_3 були приписані до домогосподарства за вказаною адресою до 08 червня 2007 року, а потім вибули до м. Києва. В свою чергу ОСОБА_4 повернулась до означеного домогосподарства 07 серпня 2007 року, а ОСОБА_5 - 08 серпня 2007 року, про що надано копію витягу із погосподарського обліку за формою № 1.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції чинній на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення вимог статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку: перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, та може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки під час укладення оспорюваного договору іпотеки право неповнолітньої дитини на користування житлом порушено не було, на момент його укладення дитина не проживала за спірною адресою, також судами надано правильну оцінку діям ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які відповідно є бабусею та матір'ю неповнолітньої ОСОБА_5, що полягали у тимчасовому знятті з реєстрації неповнолітньої за місцем проживання безпосередньо перед укладенням договору іпотеки, з метою уникнення обов'язку отримати дозвіл органу опіки і піклування на час укладення оспорюваного договору.

Судами правильно встановлено відсутність обставин, які б свідчили про недобросовісність дій іпотекодержателя.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення зустрічного позову та не дають підстав вважати, що судами в цій частині порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, що дає підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічного позову підлягають залишенню без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з оскаржуваними рішеннями в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» доОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей та сім'ї Бориспільської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Науменко Л. Г., про виселення, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Звернувшись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» висунув вимогу про виселення відповідачів з будинку без надання іншого житлового приміщення.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про виселення відповідачів із займаного ними приміщення - квартири АДРЕСА_2 - без надання іншого житлового приміщення, суди не встановили, чи придбане іпотечне майно за рахунок кредитних коштів чи ні, оскільки встановлення зазначених обставин має значення для встановлення наявності підстав для виселення відповідачів з будинку, який є предметом іпотеки, із наданням іншого житлового приміщення або без такого.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, висновки судів про задоволення позову банку про виселення відповідачів із квартири, що є предметом іпотеки, не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Отже, вирішуючи спір на підставі ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам.

Суд апеляційної інстанції в силу своїх повноважень мав можливість усунути зазначені порушення норм процесуального права, проте всупереч положенням статті 303 ЦПК України 2004 року на перевірив зазначених обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законними та обґрунтованими і таким, що відповідає засадам цивільного судочинства, отже підлягає скасуванню.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.

При цьому під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, за винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Разом з тим, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей та сім'ї Бориспільської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Науменко Л. Г., про виселення - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей та сім'ї Бориспільської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Науменко Любов Григорівна, про виселення - скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик