Справа № 201/8398/18
Провадження № 2/201/2620/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2018 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, -

ВСТАНОВИВ:

01 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 серпня 2018 року переданий для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с.34).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2018 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (а.с.35-36).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві зазначає, що вона є власником 12/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: місто Дніпро, вул. Гусенка, буд. 14, яке складається з житлового деревяно мазаного будинку А-1 житловою площею 95,1 кв.м., загальною площею 195,6 кв.м.; житлового деревяно мазаного будинку Б-1 житловою площею 81,0 кв.м., загальною площею 141,6 кв.м.; П над А1-1 сарай цегла, О літня кухня, Д сарай дерево, К сарай дерево, Е літня кухня шлакоблок, Л вбиральня дерево, споруди № 1-9, на підставі договору дарування від 14 квітня 2017 року укладеного із ОСОБА_6 В свою чергу ОСОБА_6 12/100 частин указаного домоволодіння належали на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7, яка в свою чергу разом з ОСОБА_8 були власниками 28/100 частин домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 травня 2000 року. Згідно із актом ідеальних часток, складеного 25 червня 2001 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», у фактичному користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у житловому будинку Б-1 була квартира № 6, ганок б, сарай Д, К, душ Н. Квартира № 6 складається з позицій: 6-1 тамбур площею 2,1 кв.м., 6-2 кухня площею 7,5 кв.м., 6-3 коридор площею 3,9 кв.м., 6-4 житлова площею 20 кв.м., 6-5 житлова площею 5,4 кв.м., 6-6 житлова площею 8,1 кв.м., 6-7 житлова площею 5,5 кв.м., 6-8 житлова площею 1,9 кв.м., 6-9 кухня 11,7 кв.м., 6-10 прихожа 5,1 кв.м. Згідно із угодою від 14 листопада 2003 року, укладеною між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, останні визначили між собою наступний порядок користування 28/100 частин домоволодіння, а саме у користування ОСОБА_8 перейшла квартира № 6а, загальною площею 44,9 кв.м., житловою площею 20,0 кв.м., а у користування ОСОБА_7 перейшла квартира № 6, приміщення 6-1 тамбур площею 2,1 кв.м., 6-2 кухня площею 7,5 кв.м., 6-3 коридор площею 3,9 кв.м., 6-4 житлова площею 5,5 кв.м., 6-5 житлова площею 5,4 кв.м., 6-6 житлова площею 8,1 кв.м., загальна площа 32,5 кв.м., житлова площа 19,0 кв.м. Згідно із актом інженера з інвентаризації нерухомого майна позивач фактично користується у житловому будинку літ. Б-1 кватира № 6 (поз. 6-1 6-6), ганок б1, сарай Д. Позивач бажає виділити в натурі свою частку у домоволодінні, однак вона позбавлена такої можливості, оскільки інші співвласники не зареєстрували свої частки та не бажають цього робити. З урахуванням викладеного позивач просить суд визнати, що належні їй 12/100 домоволодіння по вул. Гусенка, буд. 14 в місті Дніпрі в натурі є квартира № 6, ганок б1, сарай Д, якими вона фактично користується (а.с.1а-3).

Від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с.51).

Від відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 також суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнали та не заперечували проти їх задоволення (а.с.45-48).

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є власником 12/100 частин домоволодіння № 14, що знаходиться за адресою: місто Дніпро, вул. Гусенка, яке складається з: А-1 житловий будинок деревяно мазаний, житловою площею 95,1 кв.м., загальною площею 195,6 кв.м., Б-1 житловий будинок деревяномазаний, житловою площею 81,0 кв.м., загальною площею 141,6 кв.м., П над А1-1 сарай цегла, О літня кухня, Д сарай дерево, К сарай дерево, Е літня кухня шлакоблок, Л вбиральня дерево, споруди 1-9. Указана частина домоволодіння належить позивачу на підставі договору дарування від 14 квітня 2017 року (а.с.4), витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 85110208 від 14 квітня 2017 року (а.с.5).

Крім позивача, співвласниками указаного домоволодіння є відповідачі. Таким чином, вказаний житловий будинок належить позивачу та відповідачам на праві спільної часткової власності.

Згідно актом від 15 вересня 2017 року, складеного інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_9, позивач ОСОБА_1 фактично користується у житловому будинку літ. Б-1 квартира № 6 (поз. 6-1 6-6), ганок б1, сарай літ. Д (а.с.30).

Укласти договір про поділ нерухомого майна у добровільному порядку співвласники не бажають, у звязку із чим позивач була вимушена звернутися до суду із позовом про виділ в натурі частки майна.

Також у судовому засіданні встановлено, що 12/100 частин домоволодіння по вул. Гусенка, буд. 14 у місті Дніпрі були подаровані позивачу ОСОБА_6, яка була власником указаної частини на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7, виданого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 від 10 лютого 2016 року.

ОСОБА_7 і ОСОБА_8 були власниками 28/100 частин домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 травня 2000 року.

Згідно із актом ідеальних часток, складеного 25 червня 2001 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», у фактичному користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у житловому будинку Б-1 була квартира № 6, ганок б, сарай Д, К, душ Н. Квартира № 6 складається з позицій: 6-1 тамбур площею 2,1 кв.м., 6-2 кухня площею 7,5 кв.м., 6-3 коридор площею 3,9 кв.м., 6-4 житлова площею 20 кв.м., 6-5 житлова площею 5,4 кв.м., 6-6 житлова площею 8,1 кв.м., 6-7 житлова площею 5,5 кв.м., 6-8 житлова площею 1,9 кв.м., 6-9 кухня 11,7 кв.м., 6-10 прихожа 5,1 кв.м. (а.с.21-24)

Згідно із угодою від 14 листопада 2003 року, укладеною між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, останні визначили між собою наступний порядок користування 28/100 частин домоволодіння, а саме фактично у користування ОСОБА_8 перейшла квартира № 6а, загальною площею 44,9 кв.м., житловою площею 20,0 кв.м., а у користування ОСОБА_7 перейшла квартира № 6, приміщення 6-1 тамбур площею 2,1 кв.м., 6-2 кухня площею 7,5 кв.м., 6-3 коридор площею 3,9 кв.м., 6-4 житлова площею 5,5 кв.м., 6-5 житлова площею 5,4 кв.м., 6-6 житлова площею 8,1 кв.м., загальна площа 32,5 кв.м., житлова площа 19,0 кв.м. (а.с.6)

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13, -на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до вимог ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно із ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Дана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 вересня 2015 року № 6-12с13, від 03 квітня 2013 року №6-12цс13, 16 листопада 2016 року № 6-1449цс16, що враховуються судом згідно із вимогами ст. 263 ЦПК України.

Приймаючи до уваги, що у ході судового розгляду від відповідачів будь-які заперечення проти виділу в натурі позивачу квартири № 6, ганку б1, сараю Д у домоволодінні, що знаходиться за адресою: місто Дніпро, вул. Гусенка, буд. 14 не надходило, більш того відповідачі направили на адресу суду заяви про визнання позовних вимог, тому суд вважає виділити ОСОБА_1 у домоволодінні АДРЕСА_1, ганок б1, сарай Д.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи викладене та керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності задовольнити.

Виділити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) у домоволодінні АДРЕСА_1, ганок б1, сарай Д.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев