ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м. Суми

Справа №591/5490/17

Номер провадження 22-ц/788/1939/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

у присутності:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 серпня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Клименко А.Я. у м. Суми

у справі за позовом ОСОБА_1 до Сумської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до Сумської міської ради, в якому вказував що він є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, а інша 1/2 її частина належала ОСОБА_3, - дружині його померлого батька, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. З цього часу позивач відкрито володіє спірною квартирою, проводить поточний та капітальний ремонт у ній, та несе витрати по її утриманню. Ніхто з осіб, які могли б успадкувати 1/2 частину за законом до теперішнього часу спадщину не оформили.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 серпня 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позову.

Вказує, що він добросовісно заволодів спірним майном, власник якого відсутній, та протягом 11 років володіє ним, утримує його, а сам факт обізнаності про те, що він не є власником, не виключає добросовісне володіння.

Тому викладені обставини свідчать про достатність підстав для визнання за ним права власності на спірну частку квартири за набувальною давністю.

Колегія суддів заслухавши суддю - доповідача, думку апелянта та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом і убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 згідно з рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2007 року є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а. с. 12, 29-30).

Інша 1/2 частина квартири належала дружині померлого батька позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а. с. 9, 10, 11, 14, 16).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що з липня 2007 року зазначене майно перейшло у володіння позивача у повному обсязі, оскільки ніхто з осіб, які могли б успадкувати 1/2 частину квартир за законом до теперішнього часу спадщину не прийняли.

Утім, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України 2004 р., кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 328 ЦК України унормовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Пунктом 9, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, те, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України , право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов у сукупності: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Також, вирішуючи питання про набуття права власності за набувальною давністю необхідно враховувати, що позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб набути право власності на нього.

Звідси, ураховуючи, що позивач, користуючись частиною квартири, яка не є його власністю, був обізнаний про попереднього власника, тому володіння ним цією частиною квартири не можна уважати добросовісним. Доказів на підтвердження відсутності спадкоємців померлої ОСОБА_3, які в передбаченому законом порядку прийняли спадщину після смерті померлої, позивачем також надано не було.

Самі по собі відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України.

Та обставина, що позивач проживає в квартирі, здійснює ремонти та оплачує комунальні послуги не породжує права позивача на набуття права власності за набувальною давністю.

За таких умов, місцевий суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не набув право власності на спірну частку квартири за набувальною давністю.

Тому рішення суду першої інстанції на підставі ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 серпня 2018 року у даній справі - без змін.

Постанова набрала законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 31жовтня 2018 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т. А. Левченко

С. Г. Хвостик

: