Постанова

Іменем України

25 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 647/748/15-ц

провадження № 61-17713св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В.М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Радченка С. В., Вейтас І. В., Колісниченка А. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк») про стягнення банківського вкладу.

Позов мотивовано тим, що 07 листопада 2012 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено Договір № SAMDN0839 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт 3 місяці», відповідно до умов якого він передав банку грошові кошти в національній валюті України у розмірі 25 000 грн Зазначені кошти він вніс на особистий рахунок № НОМЕР_1, що підтверджується квитанцією від 07 листопада 2012 року. Починаючи з 08 травня 2014 року він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути йому депозитні кошти, проте йому було відмовлено на підставі того, що його депозитний рахунок відкрито на території АР Крим. Посилаючись на наведене, просив зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» виплатити йому депозитний внесок у сумі 25 000 грн, 17 % річних від простроченої суми внеску в розмірі 4 133,56 грн станом на 29 березня 2015 року, індекс інфляції в сумі 7 897,81 грн станом на 29 березня 2015 року, а також стягнути моральну шкоду за перенесені ним моральні страждання у сумі 20 000 грн та матеріальну шкоду в сумі 97 660,00 грн через невчасне лікування та покласти на відповідача понесені ним судові витрати у сумі 250,00 грн та витрати пов'язані з наданням правової допомоги у сумі 2 000,00 грн.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2015 року в позові відмовлено за необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надана позивачем копія квитанції не містить необхідних реквізитів, зокрема, відбитку печатки (штампа) банку, а ксерокопія договору не містить оригінального підпису відповідальної особи банку та «мокрого» відбитку печатки банку, у зв'язку із чим дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 16 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 25 000,00 грн за депозитним вкладом, 4 133,56 грн - 17 % річних за користування вкладом, 7 897,81 грн - інфляційних втрат. В іншій частині позову відмовлено. Додатковим рішенням апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 2 000,00 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року касаційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Херсонської області від 16 грудня 2015 року та додаткове рішення апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Передаючи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 на обґрунтування своїх вимог не надано суду оригінал договору та будь-якого іншого документа, що підтверджувало б внесення грошових коштів на рахунок банківської установи. Апеляційний суд не перевірив доводів сторін, не послався на належні та допустимі докази, які підтверджують дотримання сторонами письмової форми договору, розміру вкладу, не навів мотивів відхилення доводів відповідача щодо відсутності у матеріалах справи таких доказів.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 14 грудня 2016 року рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ксерокопія Договору № SAMDN0839 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт 3 місяці» від 07 листопада 2012 року та квитанції № 1 від 07 листопада 2012 року про внесення на рахунок банку суми 25 000,00 грн не можуть слугувати належними та допустимими доказами, які б підтверджували дотримання сторонами письмової форми договору та внесення грошових коштів на рахунок банківської установи.

16 січня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 14 грудня 2016 року і рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» борг за договором банківського вкладу (депозиту) «Стандарт 3 місяці» у національній валюті в сумі 25 000,00 грн, відсотки за користування депозитними коштами з березня 2014 року по грудень 2016 року в розмірі 12 074,66 грн, інфляційні витрати з березня 2014 року по грудень 2016 року в сумі 23 795,85 грн, заподіяну моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн та матеріальну шкоду в сумі 97 660 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» видав позивачу договір, тому Банк і повинен нести відповідальність. Крім того, суд першої інстанції досліджував оригінали договору та квитанції, однак в рішенні суду першої інстанції зазначено, що стороною позивача не було надано суду оригіналів документів. Крім того, відповідач наполягав, що депозит ОСОБА_4 відкрито у АР Крим, що договір укладався в Криму, але ніколи в Криму не був зареєстрований, в паспорті реєстрацією є місто Донецьк, а договір укладався в АДРЕСА_1.

Відзив на касаційну скаргу не поданий.

17 квітня 2018 року справа № 647/748/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судом встановлено, що 07 листопада 2012 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № AMDN0839 (Вклад «Стандарт на 3 міс.»), відповідно до якого позивач передав банку грошові кошти в розмірі 25 000,00 грн для розміщення на депозитному вкладі зі сплатою 17 % річних строком до 07 лютого 2013 року, а банк прийняв їх. Умовами договору визначено порядок виплати коштів. Належних доказів на підтвердження своїх вимог позивач не наддав.

Відповідно до частини першої статті 1078 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно зі статтею 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Аналіз норм статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, свідчить про таке.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-997цс16.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що ксерокопію Договору № SAMDN0839 від 07 листопада 2012 року (Вклад «Стандарт на 3 місяці») та квитанція № 1 від 07 листопада 2012 року про внесення суми 25 000,00 грн, не можуть слугувати належними та допустими доказами у розумінні положень вищевказаних норм законодавства, які б підтверджували дотримання сторонами письмової форми договору та внесення грошових коштів на рахунок банківської установи.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення суду апеляційної інстанції постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції якою залишено без змін рішенням суду першої інстанції - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 14 грудня 2016 року якою залишено без змін рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2015 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В.М. Коротун

М.Є. Червинська