Постанова

Іменем України

25 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 242/4029/16-ц

провадження № 61-22086св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 05 жовтня 2016 року у складі Моцного О. С. та рішення Апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Азевича В. Б., Агєєва О. В., Краснощокової Н. С.,

ВСТАНОВИВ:

30 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, про стягнення боргу за договорами позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на, що 01 червня 2012 року він надав відповідачу за договорами позики грошові кошти у розмірі 349 тис. грн та 151 тис. грн зі строком повернення до 05 червня 2015 року та до 15 жовтня 2013 року відповідно. На підтвердження факту одержання коштів відповідач написав розписку. У встановленні договорами строки позичальник гроші не повернув. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь грошові кошти у розмірі 500 тис. грн за договорами позики, інфляційні втрати та 3 відсотки річних за користування грошима, а всього - 718 109,83 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договорами позики від 01 червня 2012 року у розмірі 718 109,83 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідач не виконав взятих на себе за договорами позики зобов'язань з повернення коштів, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року в частині визначення загальної суми заборгованості змінено. Позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договорами позики від 01 червня 2012 року в розмірі 685 454 грн 87 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що стягуючи з відповідача суму боргу з врахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, суд першої інстанції не перевірив розрахунок позивача та не навів у рішенні свого розрахунку, тому помилково визначив до стягнення суму 718 109,83 грн.

У лютому 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 05 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не дано оцінки запереченням відповідача про неотримання ним коштів за договорами позики. Суд не викликав позивача в судове засідання для дачі особистих пояснень та не визнав його явку обов'язковою. В рішенні місцевого суду відсутнє посилання на розписки або інший документ, який підтверджує передання позичальнику коштів. У сторін не було наміру укладати спірні договори, кошти за якими не передавалися, а тому ніяких правових наслідків для них договори не створили.

17 березня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 квітня 2018 року справу № 242/4029/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Судами встановлено, що за умовами укладеного між сторонами договору від 01 червня 2012 року відповідач ОСОБА_5 отримав у борг від позивача ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 349 тис. грн та зобов'язався повернути їх не пізніше 05 червня 2015 року.

Крім того, на виконання умов іншого укладеного між сторонами договору позики від 01 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу, відповідач ОСОБА_5 отримав у борг від позивача ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 151 тис. грн та зобов'язався повернути їх не пізніше 15 жовтня 2013 року.

Тобто сторони уклали договори позики, один нотаріально посвідчений, а другий - у простій письмовій формі. На підтвердження укладення договорів позики та факту отримання коштів відповідач написав розписки.

Встановивши факт укладення між сторонами договорів позики та отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_4 грошових коштів із зобов'язанням повернути їх, суди дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу. При цьому, змінюючи рішення місцевого суду в частині стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що місцевий суд не перевірив розрахунок позивача та не навів у рішенні свого розрахунку.

Рішення в частині позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено апеляційним судом, в касаційному порядку не оскаржене і відповідно до статті 400 ЦПК України Верховним Судом не перевіряється.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судом першої інстанції не дано оцінку його запереченням, не заслуговують на увагу, оскільки в рішенні місцевого суду наведено правову оцінку зібраним доказам, в тому числі укладеним між сторонами договорам та розпискам, в яких викладено зобов'язання позичальника повернути борг позикодавцю, зазначено дату їх складання та дати виконання зобов'язань. При цьому відповідач не надав суду доказів і жодним чином не обґрунтував свої доводи щодо іншої правової природи укладених між сторонами правочинів.

Доводи про те, що суд не викликав позивача в судове засідання для дачі особистих пояснень та не визнав його явку обов'язковою, не заслуговують з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 169 ЦПК України 2004 року суд відкладає розгляд справи, якщо визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

За загальним правилом взяти участь у судовому засіданні на стадії судового розгляду є змагальним правом, а не обов'язком сторони. Тому, якщо суд вважає, що особиста участь позивача або відповідача у судовому засіданні є необхідною для правильного встановлення всіх обставин справи, він постановляє ухвалу, якою визнає обов'язковою участь сторони у судовому розгляді. Водночас давати чи не давати пояснення залишається правом особи, яка бере участь у справі. Відповідач під час розгляду справи не заявляв клопотань про необхідність виклику позивача для надання особистих пояснень чи допиту як свідка, а тому в суду не було необхідності викликати його в судове засідання.

Доводи скарги про те, що в рішенні місцевого суду відсутнє посилання на розписки або інший документ, який підтверджує передання позикодавцем коштів позичальнику, не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, так як з матеріалів справи встановлено, що сторони уклали договори позики у письмовій формі, а на підтвердження їх укладення позичальник написав розписки.

Крім того, відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Доказів того, що договори позики були визнані недійсними чи було встановлено, що кошти за вказаними договорами не передавалися або передавалися в іншому розмірі, ніж встановлено в договорах, матеріали справи не містять, а тому суди дійшли правильного висновку про наявність зобов'язань у відповідача перед позивачем.

З аналогічних підстав неспроможними є доводи скарги про те, що у сторін був відсутній намір укладати спірні договори, кошти за якими не передавалися, і що ніяких правових наслідків для них договори не створили.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у незміненій частині) та апеляційного суду відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 05 жовтня 2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частиніта рішення Апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов