Суддя - доповідач: Краснощокова Н.С. Номер провадження 22-ц/4808/220/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Краснощокової Н.С.,

суддів: Санікової О.С., Тимченко О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Бахмуті Донецької області цивільну справу № 219/13137/17 за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» про скасування наказу про внесення змін до наказу про припинення трудового договору, стягнення вихідної допомоги, компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2018 року (суддя Харченко О.П., дата складення повного судового рішення 18 травня 2018 року),

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» про стягнення вихідної допомоги, компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди.

Посилалась на те, що згідно з наказом відповідача №13к від 11 травня 2017 року вона була прийнята на роботу на посаду бухгалтера апарату управління робітниками на період відсутності тимчасово відсутнього працівника до дня фактичного повернення на посаду бухгалтера ОСОБА_3, яка тимчасово переведена на посаду заступника головного бухгалтера ОСОБА_4, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6 - річного віку, до дати фактичного виходу на роботу основного працівника.

Наказом №28 від 14 серпня 2017 року вона була звільнена із займаної посади з 15 серпня 2017 року у зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу на підставі п.6 ст. 40 КзпП України.

За положеннями ст. 44 КзпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 40 КзпП України працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, однак їй вихідна допомога виплачена не була.

Просила стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, компенсацію за несвоєчасну виплату вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку за період з 15 серпня 2017 року по день ухвалення рішення судом, у відшкодування моральної шкоди 2 000 грн..

У січні 2018 року позивачка подала уточнену позовну заяву, у якій вказала, що до заперечень проти її позову відповідач додав копію наказу №50 к від 11 грудня 2017 року "Про внесення змін до наказу №28 к від 15 серпня 2017 року про припинення трудового договору ОСОБА_1.", згідно з яким у наказі про припинення з нею трудового договору змінено підставу звільнення "за п.6 ст. 40 КзпП України" на "п.2 ст. 36 КзпП України". Положення чинного КзпП України не передбачає можливості роботодавця самостійно без погодження з працівником змінювати причини та підстави звільнення. Наказ виданий лише після її звернення до суду із позовом про стягнення вихідної допомоги, компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги та моральної шкоди, майже через 4 місяці після її звільнення. До того жодних питань щодо правильної кваліфікації її звільнення, зокрема і після надання відповіді на адвокатський запит, у відповідача не виникало. Наказ порушує її право на отримання вихідної допомоги. Тому просила визнати поважними причини пропуску строку для оскарження наказу відповідача №50 к від 11 грудня 2017 року "Про внесення змін до наказу №28 к від 15 серпня 2017 року про припинення трудового договору ОСОБА_1." та поновити такий строк, скасувати вказаний наказ, стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, компенсацію за несвоєчасну виплату вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку за період з 15 серпня 2017 року по день ухвалення рішення у справі, у відшкодування моральної шкоди 2 000 грн..

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2018 року з урахуванням ухвали цього суду від 04 червня 2018 року про виправлення арифметичної помилки позов задоволено частково. Визнано поважними причини пропуску строку для оскарження наказу Державного вищого навчального закладу «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» № 50 к від 11.12.2017 року «Про внесення змін до наказу № 28 к від 15 серпня 2017 року про припинення трудового договору ОСОБА_1.» та поновлено такий строк. Скасовано наказ Державного вищого навчального закладу «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» № 50 к від 11.12.2017 року «Про внесення змін до наказу № 28 к від 15 серпня 2017 року про припинення трудового договору ОСОБА_1.». Стягнуто з відповідача на користь позивачки вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 3 448 грн. 10 коп., компенсацію за несвоєчасну виплату вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку за період з 16серпня 2017 року по день постановлення рішення по справі, а саме по 11 травня 2018 року включно у сумі 31 117 грн. 80 коп., моральну шкоду у сумі 500 грн., судовий збір за вимоги немайнового характеру у сумі 160 грн., а також на користь держави судовий збір за вимоги майнового характеру у сумі 1 600 грн.. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 червня 2018 року виправлено описку в рішенні від 11 травня 2018 року, вказавши дату складення повного судового рішення 18 травня 2018 року.

У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю. Посилається на незаконність рішення, прийняття його з порушенням норм матеріального та процесуального права. При задоволенні позовної вимоги щодо визнання поважними причин пропуску строку для оскарження наказу № 50 к від 11.12.2017 року та поновлення такого строку судом не було враховано пояснень, наданих представником відповідача про те, що позивач завчасно була повідомлена про внесення змін до наказу про її звільнення, а саме до початку підготовчого провадження у справі. Судом проігноровано докази, надані на підтвердження цього факту, а саме копію квитанції ПАТ "Укрпошта" від 11 грудня 2017 року, копію повідомлення про вручення з відміткою про отримання листа позивачем від 13 грудня 2017 року та лист ДВНЗ "АКТІ" від 11 грудня 2017 року №1/2017. Перше слухання у справі було призначене на 14 грудня 2017 року, уточнена позовна заява була подана позивачкою 24 січня 2018 року, тобто з порушенням строків, передбачених ст. 233 КзпП України. Підстави визнання поважними причин пропуску строку для оскарження вказаного наказу та підстави поновлення цього строку не знайшли свого відображення у рішенні суду. Судом не приведено законних підстав для скасування наказу №50 від11.12.2017 року. Позивачкою не наведено жодних доказів незаконності даного наказу та не наведено жодних об'єктивних свідоцтв про те, що даний наказ порушує права позивачки з урахуванням того, що вона була заздалегідь обізнана про тимчасовий характер роботи, на яку її було прийнято. У рішенні суду не наведено норм права, які забороняють вносити зміни до наказу про звільнення в частині виправлення помилки та приведення формулювання підстав звільнення у відповідність фактичним обставинам. Позивачка була прийнята на роботу на посаду бухгалтера на визначений строк, а саме на період відсутності основного працівника до дати фактичного повернення на роботу бухгалтера ОСОБА_3, яка тимчасово переведена на посаду заступника головного бухгалтера ОСОБА_4, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6 - річного віку, до дати фактичного виходу на роботу основного працівника, про що зазначено у наказі про прийняття її на роботу, з яким позивачка була ознайомлена без заперечень 12 травня 2017 року. Наказ був виданий на підставі власноруч написаної нею заяви, у якій вона просила прийняти її на роботу на період відсутності основного працівника. Це свідчить про те, що позивачка заздалегідь була обізнана про строковий характер укладеного з нею трудового договору та про обставини, за яких її буде звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Після виходу на роботу заступника головного бухгалтера ОСОБА_4, яка стала до роботи з 16.08.2017 року, ОСОБА_3 була переведена на її основну роботу бухгалтера 1 категорії з 16.08.2017 року, а позивчку було звільнено з посади бухгалтера, копії відповідних наказів від 14.08.2017 року були додані до справи. Таким чином, звільнення ОСОБА_2 відбулось не з ініціативи роботодавця, а у зв'язку із перериванням відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_4 та повернення на працю. Проте, при підготовці наказу №28 від 14.08.2018 року про припинення трудового договору з позивачкою інспектором з кадрів було допущено технічну помилку та помилково зазначено причину звільнення як "поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу" та помилково вказано підставу звільнення "ст.40 п.6 КзпП України", що не відповідає фактичним підставам звільнення та попередньо досягнутій домовленості між роботодавцем та позивачем. З метою усунення виявлених помилок та недоліків, приведення у відповідність до чинного законодавства та приведення формулювання звільнення у відповідність дійсним обставинам, які послугували підставою для звільнення у наказ про звільнення позивачки були внесені зміни, а саме видано наказ №49 к від 11.12.2017 року "Про внесення змін до наказу №50 к від 11.12.2017 року "Про внесення змін до наказу №28 к від 15 серпня 2017 року про припинення трудового договору ОСОБА_1.", про що позивачка була своєчасно повідомлена щодо необхідності ознайомлення із зазначеними наказами та внесення відповідних змін до трудової книжки. Отже, звільнення позивачки з роботи відбулось саме за підстав, передбачених п.2 ст. 36 КзпП України (закінчення строку трудового договору), а не з ініціативи роботодавця. Позивач не оскаржувала фактичні підстави звільнення. Викладене свідчить про те, що позивачка зловживає правом, намагаючись реалізувати уявне право на отримання вихідної допомоги, посилаючись на неіснуючі обставини, адже не було надано жодного документального підтвердження або свідоцтва щодо факту поновлення будь - якого працівника у ДВНЗ "АКТІ". Отже, суд дійшов хибного висновку, що звільнення позивачки відбулось з підстав, передбачених ч.6 ст. 40 КзпП України та що їй належить виплата вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КзпП України. Стягуючи на користь позивачки середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КзпП України суд вийшов за межі позовних вимог, бо позивачка просила стягнути компенсацію за несвоєчасну виплату вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку за період з 15 серпня 2017 року по день ухвалення рішення судом, яка дорівнює 3 448 грн. 10 коп., а при розрахунку середнього заробітку допустив арифметичну помилку. Щодо відшкодування моральної шкоди відповідач зазначає, що його дії стосовно звільнення позивачки не спричинили жодної моральної шкоди, позивачкою не наведено жодних доказів та обґрунтувань того, що невиплата мнимої вихідної допомоги при її звільненні призвела до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03 вересня 2018 року за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» відкрито апеляційне провадження.

17 вересня 2018 року представником позивачки адвокатом ОСОБА_5 надано відзив на апеляційну скаргу із наданням доказів надання копії відзиву представнику відповідача. У відзиві представник позивачки просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки апеляційна скарга є необґрунтованою, а висновки суду, викладені у рішенні, є вірними, суд перевірив усі доводи сторін під час розгляду справи та дав їм належну правову оцінку.

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Донецької області від 26 вересня 2018 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

На підставі Указу Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» та Указу Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 «Про переведення суддів» апеляційний суд Донецької області ліквідовано, 03 жовтня 2018 року утворено Донецький апеляційний суд, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду, а суддів переведено на роботу на посадах суддів Донецького апеляційного суду, до якого також передані цивільні справи та матеріали ліквідованого суду.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що наказом №13 к від 11 травня 2017 року ОСОБА_2 була прийнята на роботу у Державний вищий навчальний заклад "Артемівський коледж транспортної інфраструктури" з 12 травня 2017 року на посаду бухгалтера на період відсутності тимчасово відсутнього основного працівника до дати фактичного повернення на посаду - бухгалтера ОСОБА_3, яка тимчасово переведена на посаду заступника головного бухгалтера ОСОБА_4, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6 - річного віку, до дати фактичного виходу на роботу основного працівника. Підстава видання наказу: заява ОСОБА_2 від 12.05.2017 року. (а .с. 10,62).

Із копії заяви ОСОБА_2 від 12.05.2017 року вбачається, що вона просила прийняти її на роботу на посаду бухгалтера з 12.05.2017 року на період відсутності тимчасово відсутнього основного працівника бухгалтера ОСОБА_3, яка тимчасово переведена на посаду заступника головного бухгалтера ОСОБА_4, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6 - річного віку, до дати фактичного виходу на роботу основного працівника (а.с.61).

14 серпня 2017 року ОСОБА_4 подала заяву, у якій просила поновити її на роботі з 16 серпня 2017 року після переривання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею 5 років. (а.с.63).

Наказом №26 к від 14.08.2017 року ОСОБА_4, заступника головного бухгалтера, яка знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею 5-ти років визнано такою, що стала до роботи з 16 серпня 2017 року (а.с.64).

Наказом №27 к від 14.08.2017 року у зв'язку із відновленням на роботі основного працівника ОСОБА_4 - заступника головного бухгалтера, ОСОБА_3 - заступника головного бухгалтера переведено на основну посаду бухгалтера 1 категорії з 16 серпня 2017 року (а. с. 65).

Наказом №28-к від 14.08.2017 року про припинення трудового договору звільнено з 14.08.2017 року ОСОБА_2 з посади бухгалтера у зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу за ст. 40 п.6 КзпП України (а. с. 66).

Наказом №49 к від 11.12.2017 року " Про внесення змін до наказу №13 к від 11 травня 2017 року про прийняття на роботу ОСОБА_1." у зв'язку з виявленням неточностей та невідповідностей фактичним обставинам у наказі №13 к від 11 травня 2017 року про прийняття на роботу ОСОБА_2 дату, зазначену у підставі, замінено на "11.05.2017 року " (а.с.30).

Наказом №50 к від 11.12.2017 року "Про внесення змін до наказу №28 к від 15 серпня 2017 року про припинення трудового договору ОСОБА_1." у зв'язку з виявленням неточностей юридичної кваліфікації обставин, що стали підставою для звільнення, з метою приведення у відповідність фактичним обставинам та чинному законодавству України у наказі №28 к від 14 серпня 2017 року про припинення трудового договору: причину звільнення " поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу " замінено на " закінчення строку трудового договору ", підставу звільнення " ст. 40 п.6 КзпП України " замінено на " ст. 36 п.2 КзпП України ". Доручено старшому інспектору за кадрів письмово повідомити ОСОБА_2 про внесення змін до наказу та внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_2 (а. с. 31).

11 грудня 2017 року на адресу позивачки направлено копії наказів №49 к від 11.12.2017 року та №50 к від 11.12.2017 року , згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення останнє отримано позивачкою 13.12.2017 року (а. с. 32, 33, 70).

У даній справі ОСОБА_2 просила скасувати наказ про внесення змін до наказу про її звільнення, стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку на підстав ст. 44 КзпП України, компенсацію за несвоєчасну виплату вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку за період з 15 серпня 2017 року по день ухвалення рішення судом, у відшкодування моральної шкоди 2 000 грн..

Задовольняючи позовні вимоги частково суд виходив із того, що позивачка була звільнена з посади бухгалтера з формулюванням - поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, ст.40 п.6 КЗпП України, такий же запис було виконано і у трудовій книжці, яка була видана позивачці. Чинне трудове законодавство не передбачає можливості зміни формулювання причини звільнення працівників за ініціативою адміністрації, тому суд не погодився з доводами відповідача про те, що причиною звільнення ОСОБА_2 був п.2 ст.36 КЗпП України, бо такий факт не був встановлений відповідним рішенням суду. Суд зазначив, що такі зміни відповідач вчинив після звернення позивачки до суду, зробив їх з порушенням встановленого законом порядку, тому визнав слушними доводи позивачки щодо визнання поважними причин пропуску строку для оскарження наказу № 50к від 11.12.2017р. «Про внесення змін до наказу № 28к від «15» серпня 2017р. про припинення трудового договору ОСОБА_1.», скасував цей наказ та стягнув з відповідача на користь позивачки вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України в сумі 3 448 грн. 10 коп., компенсацію за несвоєчасну виплату вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку за період з 16 серпня 2017 року по день постановлення рішення по справі, а саме по 11 травня 2018 року включно у сумі 31 117 грн. 80 коп., моральну шкоду у сумі 500 грн..

З вказаними висновками суду погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.1 ст. 21 КзпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КзпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 36 КзпП України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 40 КзпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

З матеріалів справи, зокрема, із заяви позивачки про прийняття на роботу та із наказу про прийняття її на роботу вбачається, що вона була прийнята на роботу на період відсутності тимчасово відсутнього працівника до дати фактичного повернення на посаду - бухгалтера ОСОБА_3, яка тимчасово переведена на посаду заступника головного бухгалтера ОСОБА_4, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6 - річного віку, до дати фактичного виходу на роботу основного працівника.

Тобто, з позивачкою був укладений строковий трудовий договір, строк роботи обумовлений фактичним поверненням на посаду бухгалтера ОСОБА_3.

Оскільки 14 серпня 2017 року ОСОБА_4 подала заяву про переривання її відпустки догляду за дитиною до досягнення нею 5-ти років та її вихід на роботу, відповідачем 14.08.2017 року було видано декілька наказів: №26 року яким визнано ОСОБА_4, заступника головного бухгалтера, яка знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею 5-ти років такою, що стала до роботи з 16 серпня 2017 року; №27 к, яким ОСОБА_3, заступника головного бухгалтера переведено на основну посаду бухгалтера 1 категорії з 16 серпня 2017 року у зв'язку із відновленням на роботі основного працівника ОСОБА_4; №28-к, яким припинено трудовий договір з ОСОБА_2 з 14.08.2017 року.

Із вказаного вбачається, що дійсною підставою припинення трудового договору з позивачкою явилось закінчення строку її трудового договору, однак, при виготовленні наказу про її звільнення працівниками відповідача було помилково зазначено причину звільнення " поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу " та підставу звільнення " ст. 40 п.6 КзпП».

Насправді ніякого працівника не було поновлено на роботі, докази такого поновлення у справі відсутні, а фактично з відпустки вийшла на роботу заступник головного бухгалтера ОСОБА_4, ОСОБА_3, яка займала посаду заступника головного бухгалтера на період відпустки ОСОБА_4, повернулась на посаду бухгалтера, яку тимчасово займала позивачка, у зв'язку з чим строк трудового договору позивачки закінчився і вона підлягала звільненню.

У зв'язку з виявленням неточностей юридичної кваліфікації обставин, що стали підставою для звільнення, з метою приведення у відповідність фактичним обставинам та чинному законодавству України відповідач видав наказ №50 к від 11.12.2017 року " Про внесення змін до наказу №28 к від 15 серпня 2017 року про припинення трудового договору ОСОБА_1.", яким у наказі №28 к від 14 серпня 2017 року про припинення трудового договору: причину звільнення " поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу " замінено на " закінчення строку трудового договору ", підставу звільнення " ст. 40 п.6 КзпП України " замінено на " ст. 36 п.2 КзпП України ".

Зміни внесені правомірно, оскільки вони відповідають дійсним обставинам, що стали підставою для звільнення позивачки.

Висновки суду про те, що чинне трудове законодавство не передбачає можливості зміни формулювання причини звільнення працівників за ініціативою адміністрації та що зміни внесені відповідачем у наказ про звільнення з порушенням встановленого законом порядку не відповідають вимогам матеріального права, оскільки закон не містить заборони на внесення юридичною особою змін у власні накази.

Згідно з пунктами 2.3, 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис.

Також невірний висновок суду про те, що факт зміни формулювання причини звільнення працівника за ініціативою адміністрації не був встановлений рішенням суду, оскільки встановлення такого факту окремим рішенням суду не передбачено законом.

Згідно з п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) безпосередньо в судах розглядаються заяви звільнених працівників про зміну дати і формулювання причин звільнення.

Відповідач наказом від 11 грудня 2017 року вніс зміни в наказ про звільнення позивачки, змінив формулювання причин звільнення.

Позивачка оскаржила цей наказ шляхом подання позовної заяви про його скасування. Таким чином, спір про правомірність зміни формулювання звільнення розглядався у даній справі. Доказів того, що з позивачкою був укладений не строковий трудовий договір, а трудовий договір на невизначений строк, а також, що її звільнення відбулось не внаслідок припинення строку укладеного з нею трудового договору, а внаслідок поновлення на роботі раніше звільненого працівника в ході судового розгляду не здобуто.

За таких обставин, висновки суду про скасування наказу №50 від 11.12.2017 року та стягнення на користь позивачки вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв'язку з несвоєчасною виплатою вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Обґрунтованими є також доводи апеляційної скарги щодо поновлення судом строку на звернення до суду із позовною заявою про скасування наказу від №50 від 11.12.2017 року без достатніх підстав та без приведення належних мотивів.

Відповідач посилався на те, що копії наказів №49 к від 11.12.2017 року та №50 к від 11.12.2017 року були направлені на адресу позивачки 11 грудня 2017 року та отримані нею 13.12.2017 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, копію якого долучено до справи (а. с. 70).

В уточненій позовній заяві позивачка просила поновити пропущений нею строк на оскарження наказу від 11.12.2017 року №50 к посилаючись на те, що із оскаржуваним наказом вона була ознайомлена лише після надання відповідачем заперечень на її позовну заяву, до цього їй не було відомо про наявність такого наказу (а.с.49).

Заперечення на позовну заяву ОСОБА_2 з додатками - копіями наказів подані відповідачем 14 грудня 2017 року, на останній сторінці заперечень міститься запис представника позивачки ОСОБА_5 про те, він отримав копію заперечень 14 грудня 2017 року (а.с.28).

Згідно із ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Уточнена позовна заява, у якій заявлено вимогу про скасування наказу №50 к від 11.12.2017 року подана до суду 24 січня 2018 року, з пропуском місячного строку.

Доказів наявності поважних причин, які перешкоджали позивачці оскаржити наказ у місячний строк, крім того, що із оскаржуваним наказом вона була ознайомлена лише після надання відповідачем заперечень на її позовну заяву, не надано.

Визнаючи поважними причини пропуску позивачкою строку на оскарження вказаного наказу суд зазначив, що зміни у наказ про звільнення відповідач вчинив після звернення позивачки до суду з позовом та зробив їх з порушенням встановленого законом порядку, тому її доводи щодо визнання поважними причин пропуску строку є слушними.

Однак, які саме конкретні поважні причини стали підставою пропуску строку суд не вказав.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що доказів поважності причин пропуску місячного строку на подачу позовної заяви про оскарження наказу №50 к від 11.12.2017 року позивачкою не надано.

Оскільки під час апеляційного розгляду справи встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_2 необґрунтовані, підставою для відмови у позові є безпідставність позовних вимог, а не пропуск строку на подання позову про оскарження наказу.

Згідно із пунктами 3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення та ухвали нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2018 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» про скасування наказу про внесення змін до наказу про припинення трудового договору, стягнення вихідної допомоги, компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 31 жовтня 2018 року.

Головуючий: Н.С. Краснощокова

Судді: О.С. Санікова

О.О. Тимченко