КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 754/6781/17 Головуючий у 1 інстанції: Таран Н.Г.
провадження № 22-ц/824/745/2018 Суддя-доповідач Олійник В.І.

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 жовтня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Лисиці Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 червня 2018 року у складі судді Таран Н.Г. у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», третя особа: ОСОБА_3, про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який уточнив в ході розгляду справи і просив: скасувати Наказ комунального підприємства «Київтранспарксервіс» від 21 квітня 2017 року №227-К; поновити його (позивача) на посаді начальника відділу надання послуг з паркування комунального підприємства «Київтранспарксервіс»; стягнути з КП «Київтранспарксервіс» на його користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнути з КП «Київтранспарксервіс» на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.; стягнути з КП «Київтранспарксервіс» на його користь судові витрати в розмірі 10970 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 21 квітня 2017 року директором підприємства «Київтранспарксервіс» був підписаний наказ №227-К, відповідно до якого його (позивача) було звільнено з посади начальника відділу паркування у Дарницькому та Дніпровському районі міста Києва у звязку з реорганізацією підприємства та скороченням штату працівників, за п.1 ст.40 КЗпП України. Підставою звільнення є наказ від 12.01.2017 року №6, наказ від 19.01.2017 року №19 та попередження про скорочення посади від 19.01.2017 року.

Зазначав, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен неухильно додержуватися законодавства про працю.

При звільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці заховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Згідно статей 42, 42-1 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Вийшовши на роботу позивач отримав наказ про припинення трудового договору, на якому зазначив свою незгоду з незаконним звільненням та надав розяснення своєї незгоди зі звільненням, посилаючись на норми трудового законодавства України.

Керівництво Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на неодноразові звернення так і не надало ґрунтовного розяснення у звязку з чим в.о. директора ОСОБА_3 були порушені вимоги ст.ст.42-1, 49-2 КЗпП України.

Позивач зазначав, що будучи виконуючим обовязків керівника Комунального підприємства ОСОБА_3 прийняв незаконне рішення про його звільнення із займаної посади. Сам він має безперервний стаж роботи понад 2 роки, протягом якого сумлінно виконував покладені на нього обовязки. Вважав, що його було звільнено з посади з порушенням норм чинного законодавства України.

22 березня 2017 року був отриманий лист від відповідача за №053/05-1077, до якого були додані наступні документи: наказ Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» від 12.01.2017 року за №06 «Про затвердження та введення в дію штатного розпису», організаційна структура Комунального підприємства «Київтранспраксервіс», штатний розпис Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» від січня 2017 року та посадова інструкція начальника відділу надання послуг паркування від 19 січня 2017 року.

Всі вищеперераховані документи були прийняті внаслідок необхідності проведення «реорганізації» Комунального підприємства, враховуючи, що позивач має свій примірник посадової інструкції начальника відділу паркування служби паркування та належним чином отриманий штатний розпис Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», що діяв до реорганізації, можна здійснити порівняння вказаних документів та визначити дійсність підстави такої «реорганізації» підприємства.

Штатний розпис від 12.10.2016 року, який діяв до моменту прийняття наказу про затвердження нового штатного розпису) передбачає штат у кількості 499 одиниць з фондом оплати праці в розмірі 537 038 гривень, новий штатний розпис передбачає штат 495 одиниць з фондом плати праці 804 244 гривні. Тобто, при зменшенні 4 штатних працівників бонд оплати збільшився на понад 260 000 гривень.

Згідно штатного розпису від 12.10.2016 року керівник КП «Київтранспарксервіс» мав трьох заступників, а після реорганізації підприємства та затвердження нового штатного розпису вищезазначений керівник має сім заступників, що призвело до збільшення фонду оплати праці, що суперечить меті проведення реорганізації підприємства (зменшення витрат).

В штатному розписі від 12.10.2016 року відділ паркування в районах мав 13 чоловік керівного складу з фондом оплати праці 77191 грн. (одну з керівних посад обіймав позивач), а після реорганізації та затвердження нового штатного розпису відділ надання послуг з паркування по районах налічує 14 чоловік керівного складу з фондом оплати праці 126 528 грн. Цей доказ свідчить про збільшення кількості працівників керівного складу відділу паркування після реорганізації і доводить, що звільнення (скорочення посад) працівників, які обіймали керівні посади до реорганізації здійснювалися безпідставно та з порушенням вищезазначених норм трудового законодавства.

Посадова інструкція начальника відділу надання послуг паркування, затверджена 11 січня 2017 року, співпадає з посадовою інструкцією начальника відділу служби паркування від 2015 року, окрім назви та декількох пунктів, повязаних з організацією роботи за допомогою РРО.

Також зазначав, що протягом всього 2016 року керівний склад служби паркування і так здійснював організацію та контроль за діяльністю паркувальників щодо застосування РРО, тобто такі зміни до посадової інструкції мали бути внесені на декілька років раніше.

Все вищеперераховане свідчить про відсутність підстав проведення реорганізації підприємства, а саме про те, що не проводилася реорганізація або перепрофілювання підприємства, не скорочувалася чисельність (штат) керівного складу працівників служби паркування, що свідчить про порушення трудового законодавства та звільнення неугодних працівників Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» шляхом проведення фіктивної реорганізації.

Порушення права на працю, передбаченого Конституцією України, а також відсутність грошових коштів, необхідних для забезпечення життєдіяльності ОСОБА_2 та його родини призвели позивача до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

На підставі вищевикладеного позивач вважав, що його звільнення з посади начальника відділу паркування в Дарницькому та Дніпровському районі міста Києва Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» здійснено з порушенням вимог ст.ст.42-1,49-2, 141 КЗпПУ.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 червня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Київтранспарксервіс» №227-К від 21.04.2017 року про звільнення ОСОБА_2 у звязку зі скороченням чисельності та штату працівників, за п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2 від 22.04.2017 року на посаді начальника відділу паркування у Дарницькому та Дніпровському районі служби паркування КП «Київтранспарксервіс».

Стягнуто з КП «Київтранспарксервіс» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 125 961 грн. 80 коп.

Стягнуто з КП «Київтранспарксервіс» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Стягнуто з КП «Київтранспарксервіс» на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 10 970 грн.

Стягнуто з КП «Київтранспарксервіс» на користь держави судовий збір в сумі 1 259 грн. 62 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць, що складає суму 9 515 грн.

В апеляційній скарзі відповідача з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнено із займаної посади з грубими порушенням норм трудового законодавства і належним способом захисту його порушеного права є визнання незаконним та скасування наказу про його звільнення, поновлення його на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 125961 грн. 80 коп., та зазначав про наявність підстав для часткового задоволення позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., оскільки представником позивача не доведено факт завдання моральної шкоди позивачу відповідачем саме в розмірі 100 000 грн. Також суд вважав необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частину поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць, що складає суму 9515 грн.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах.

Згідно наказу №26-К від 22.01.2015 року ОСОБА_2 був прийнятий на посаду провідного спеціаліста відділу контролю якості надання послуг та виконання робіт від 22.01.2015 року з випробувальним терміном один місяць та оплатою праці згідно штатного розпису, після чого згідно з наказом №126-К від 02.03.2015 року ОСОБА_2 за його згодою було переведено на посаду начальника відділу паркування в Дарницькому районі служби паркування з оплатою згідно штатного розпису.

Наказом №157-К від 18.03.2015 року ОСОБА_2 за його згодою переведено на посаду начальника відділу паркування в Дніпровському районі служби паркування з оплатою згідно штатного розпису, після чого за його згодою було переведено на посаду начальника відділу паркування в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування відповідно до наказу директора Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» Першина В.Г. від 13.07.2015 року за №359/1-К.

Судом встановлено, що з врахуванням задач, поставлених Київським міським головою Кличком В.В. щодо невідкладного оновлення паркувальної сфери столиці та необхідності підвищення надходжень в бюджет міста, враховуючи значні збитки підприємства, необхідність економії коштів, на початку року адміністрацією прийнято рішення щодо організаційних змін. Запровадження зазначених заходів були продиктовані потребою зменшити витрати на оплату праці працівників, провести оптимізацію управління підприємством та перерозподілити обовязки відповідно до поставлених задач.

Це рішення обговорювалося з трудовим колективом на загальних зборах працівників від 12.01.2017 року, на яких було прийнято рішення щодо необхідності реорганізації підприємства та ліквідації окремих підрозділів та посад.

Наказом в.о. директора Комунального підприємства «Про затвердження і введення в дію структури та штатного розпису» від 12.01.2017 року за №6 введено від 19.01.2017 року нову організаційну структуру та штатний розпис, згідно з якими служба паркування була ліквідована, а посада заступника начальника відділу паркування в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування була скорочена.

Відповідно до даного наказу та на виконання вимог статті 49 КЗпП України кадровій службі було доручено попередити під особистий підпис, із зазначенням дати ознайомлення, працівників, посади яких підлягають виведенню, про наступне вивільнення за два місяці у зв'язку зі змінами в організації праці відповідача.

Зазначеним вище наказом посаду заступника начальника відділу паркування в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування було виведено (скорочено).

Наказом в.о. директора Комунального підприємства від 19.01.2017 року №19-К створено комісію щодо попередження працівників, визначених зазначеним наказом, про скорочення посад.

19 січня 2017 року ОСОБА_2 було комісійно проінформовано про зміни в організації виробництва і праці та відповідно до ст.49-2 КЗпП України запропоновано продовжити подальшу роботу на посаді контролера паркування. Йому було розяснено, що у випадку відмови, його буде вивільнено в термін, передбачений чинним законодавством.

Листом від 23.01.2017 року за №053/05-125 голову первинної профспілкової організації підприємства ОСОБА_6 додатково проінформовано, що у звязку зі змінами в організаційній структурі та штатному розписі, затвердженими наказом від 12 січня 2017 року №6, прийнято рішення про скорочення певних посад. Лист ОСОБА_6 отримано і факт отримання засвідчено його власним підписом.

23 лютого 2017 року за вихідним №053/05-547 рекомендованим листом, що підтверджується фіскальним чеком, на первинну профспілкову організацію Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» було направлено лист-подання про надання згоди на розірвання трудового договору та наступне звільнення в термін не раніше 20.03.2017 року з наданням вихідної допомоги у розмірі не менше середнього заробітку, належних пільг та компенсацій в тому числі ОСОБА_2

Зазначений лист адресат відмовився отримувати і після закінчення встановленого строку зберігання лист було повернуто до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», що підтверджується довідкою «Укрпошти».

З цим листом та додатками до нього голова профспілки був ознайомлений комісійно, про що складений відповідний акт, але отримувати лист відмовився, попросивши надіслати на вказану їм адресу, що й було зроблено. Лист було направлено на адресу, вказану головою первинної профспілкової організації, але отримувати його голова профспілки відмовився і лист повернувся до Комунального підприємства за закінченням терміну зберігання 25.03.2017 року.

Наказом від 21.04.2017 року за №227-К ОСОБА_2, який займав посаду начальника відділу паркування у Дарницькому та Дніпровському районах було звільнено із займаної посади у звязку зі скороченням штату працівників за п.1. ст.40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку та компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі ст.141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

За ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно з п.п.1, 6 ч.1 ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, вільний вибір виду діяльності та правовий захист від незаконного звільнення.

За п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27.06.2012 року в справі №6-65цс12, ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п.1 ч.1ст.40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч.2 ст.40, ст. ст.42, 43, 49-2 КЗпП України.

Згідно з ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 42 Кодексу передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Також статтею 42-1 КЗпП України передбачено, що працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу надається особам, зазначеним у статті 42 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених колективним договором.

Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Відповідно до розяснень в п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України за №9 від 09.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року).

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Як вбачається з наказу директора Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» від 19.01.2016 року за №19-к, створено комісію та зобовязано її повідомити працівників про скорочення посад. В наказах Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» №19-к від 19.01.2016 року та №06 від 12.01.2017 року така підстава не зазначена. Тобто, керівник підприємства вніс зміни в структуру та штатний розпис, а якщо звернути увагу на дати прийняття наказів то спочатку затвердив і ввів в дію нову структуру та штатний розпис, а потім створив комісію та зобовязав її повідомити про скорочення посад. Керівник своїм наказом не скоротив керівні посади, а навпаки доповнив чисельність керівних посад, зокрема заступників та зобовязав комісію повідомити про скорочення, затвердивши зміни в структурі та штаті підприємства, що не є підставою для їх скорочення.

Зміни в структурі та штатному розписі змінили тільки підпорядкування та назву структурних підрозділів підприємства, доказом чого є той факт, що відповідно до штатного розпису, затвердженого в січні 2017 року, відділ надання послуг з паркування по районах налічує 14 штатних одиниць та підпорядковується заступнику директора з паркування, а відповідно до штатного розпису, затвердженого в жовтні 2016 року, налічує 13 штатних одиниць і підпорядковується начальнику служби з паркування.

Скорочення штату передбачає зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. Проте, з аналізу вищенаведених штатних розписів права та обовязки працівників не змінилися і це підтверджується співставленням посадових обовязків начальника відділу надання послуг з паркування та начальника відділу служби паркування.

Всі відмінності в цих посадових обовязках обумовлені змінами в організації паркувальної діяльності, які відбулися ще до прийняття вище згаданих наказів, тобто, всі добавлені в новій редакції посадові обовязки та завдання виконувалися начальниками відділів служби паркування.

Таким чином, жодних змін в посадових обовязках начальника відділу паркування не відбулося, окрім зміни кваліфікаційних вимог, а саме, кваліфікаційними вимогами для зазначеного керівника є повна вища освіта.

Проте, аргументацію такого нововведення суд першої інстанції вірно спростував наступними доводами.

Відповідно до п.1.3 статуту Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» підпорядковане департаменту транспортної інфраструктури КМДА, а не Головному управлінню державної служби України, а тому дія наказу Головного управління державної служби не розповсюджується на працівників вищезазначеного комунального підприємства і начальник відділу паркування служби паркування не має жодного відношення до посадової особи місцевого самоврядування і тому професійно - кваліфікаційні характеристики посадової особи до нього не застосовуються.

Твердження відповідача про те, що перевід працівників на іншу посаду є компетенцією власника або уповноваженого ним органу і у звязку з чим із запропонуванням начальнику відділу паркування (професійна група «Керівники») посади контролера (група «Працівники») позивач повинен був беззаперечно погодитися на запропоновану роботу, теж спростовано.

Так, дійсно відповідно до статті 32 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Запропонована позивачу робота контролером не відповідає вищезазначеним характеристикам. Всі інші переміщення та переведення працівника в межах підприємства можуть здійснюватися за погодженням з працівником, якого він не давав. Згідно трудового законодавства йому повинні були запропонувати аналогічну посаду і така посада була наявна на підприємстві, але всупереч вимогам закону ця посада йому не була запропонована, незважаючи на те, що позивач в своєму поясненні до наказу про звільнення (вх.№053/05/1140 від 21.04.2017 року) висловив свою згоду на укладання нового трудового договору на посаду начальника відділу надання послуг з паркування та зазначав, що має право на укладання трудового договору на підставі ст.42-1 КЗпП.

Крім того, наказом Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» №26-к від 20.01.2017 року іншого працівника Комунального підприємства ОСОБА_7 від 23.01.2017 року було прийнято на посаду, аналогічну тій, яку займав позивач, та яка за доводами представника відповідача відповідно була скорочена, а саме: начальник відділу надання послуг з паркування в Дарницькому та Дніпровському районах.

Також в процесі розгляду справи представником відповідача не надано суду пояснення та документальні докази на підтвердження факту призначення на посаду начальника відділу надання послуг з паркування в Дарницькому та Дніпровському районах особи, яка мала перед позивачем переважне право на прийняття на таку посаду згідно зі ст.42 КЗпП України (в тому числі з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці).

На підставі наведеного, суд прийшов до правильного висновку про те, що ненадання відповідачем до суду доказів пропозиції позивачу іншої роботи на рівнозначній посаді одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами організаційної структури та штатного розпису підприємства (скорочення чисельності штату), як того вимагає ч.3 ст.49-2 КЗпП України.

При цьому, суд вірно відхилив посилання представника відповідача на виконання ним вимог трудового законодавства в частині надання ОСОБА_2 перед звільненням пропозицій про переведення його на рівнозначні вакантні посади на підприємстві, так як у матеріалах справи відсутні документи, що характеризують посаду контролера, як рівнозначну посаді начальника відділу паркування в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування.

Таким чином, відповідачем не надано доказів неможливості переведення позивача з його згоди на іншу роботу за рівнозначною посадою та/або доказів відсутності роботи за такою посадою до дня звільнення позивача.

За цих обставин суд прийшов до правильного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ст.ст.40, 42, 42-9, 43 КЗпП України, так як Комунальним підприємством «Київтраснпарксервіс» не було виконано свого обов'язку та не враховано права позивача на переважне залишення на роботі і не запропоновано всі наявні інші рівнозначні вакантні посади одночасно з попередженням про звільнення.

З огляду на викладене, суд вірно вважав, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а наказ №227-К від 21.04.2017 року про звільнення ОСОБА_2, з посади з посади начальника відділу паркування у Дарницькому та Дніпровському районі м. Києва у звязку зі скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України є таким, що підлягав скасуванню як протиправний.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи вищенаведений висновок суду про те, що позивача було незаконно звільнено з займаної посади, суд дійшов вірного висновку, що належним способом захисту його порушеного права є поновлення позивача на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме - на посаді начальника відділу паркування у Дарницькому та Дніпровському районі служби паркування Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» від 22.04.2017 року.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до п.2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 5 Порядку №100 встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» №21 від 19.02.2018 року середньомісячна зарплата позивача склала 9515 грн., а з урахуванням того, що за вказаний період ОСОБА_2 фактично відпрацював 20 робочих днів, то середньоденна заробітна плата становить 453 грн. 10 коп.

Позивача звільнено із займаної посади 21.04.2017 року згідно з наказом Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» від 21.07.2017 року за№227-к.

Вимушений прогул позивача від 22.04.2017 року до 15.06.2017 року.

Отже, кількість робочих днів у період вимушеного прогулу позивача за 2017 та 2018 роки сукупно становить 278 днів. Відповідно середній заробіток ОСОБА_2, за час вимушеного прогулу від 24.04.2017 року до 15.06.2018 року склав 125 961 грн. 80 коп.

А тому суд вірно допустив негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді начальника відділу паркування у Дарницькому та Дніпровському районі служби паркування Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» від 22.04.2017 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 9515,00 грн.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

За моральну шкоду, заподіяну працівникові під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових правовідносинах (п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки позивача звільнено із займаної посади з грубими порушенням норм трудового законодавства, то суд прийшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн., оскільки представником позивача в судовому засіданні не доведений факт завдання моральної шкоди позивачу відповідачем саме в розмірі 100000 грн., виходячи з принципу розумності та справедливості.

Також колегія суддів на підставі зібраних доказів в матеріалах справи звертає увагу на те, що скорочення штату передбачає зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. Як вбачається з аналізу штатних розписів до реорганізації та після права та обовязки працівників не змінилися. В КП «Київтранспарксервіс» не відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату працівників (підстава звільнення позивача). Відповідачем не наведені докази щодо змін в організації виробництва і праці, власник мав можливість перевести працівника на аналогічну новостворену посаду на тому ж підприємстві (створено 14 рівнозначних посад), і позивач мав переважне право на залишення на роботі (понад два роки безперервного стажу).

Всі наведені в апеляційній скарзі аргументи відповідача є такими, що не відповідають дійсності і суперечать вимогам законодавства України. Також однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок роботодавця працевлаштувати працівника, а в дійсності керівництвом комунального підприємства за рахунок фіктивної реорганізації було проведено масове звільнення працівників підприємства і при скорочені штату жодний з 13 працівників відділу паркування не був переведений на 14 новостворених аналогічних посад.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: