Справа № 188/804/18
Провадження № 2/188/426/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Бурди П.О.,

при секретарі Власенко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі позивач) звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 21.05.2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі ТОВ «ФК «ЦФР») та відповідачем було укладено кредитний договір № 709309978.

14.07.2017 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та позивачем було укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЦФР» відступив право грошової вимоги до відповідача позивачу.

Згідно з п.1.2. договору відступлення права вимоги, внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим договором позивач заміняє ТОВ «ФК «ЦФР» у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває права грошових вимог ТОВ «ФК «ЦФР» за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобовязань боржників за кредитними договорами.

Відповідно до реєстру боржників - додатку № 1 до договору відступлення права вимоги № 20170714 від 14.07.2017 року позивач набув права вимоги до відповідача в сумі 43137,18 грн., з яких: 10679,59 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 5709,46 грн. заборгованість за процентами; 13998,13 грн. сума заборгованості за платою за управління кредитом; 12750 грн. сума заборгованості за пенею.

Позивач зазначає, що відповідач не виконував умов договору та не повернув кредит, хоча був повідомлений про виникнення заборгованості по сплаті передбачених договором платежів.

Станом на 19.07.2017 року заборгованість відповідача перед позивачем не погашена, тому позивач, посилаючись на статті 509, 512, 526, 530, 549, 610-612, 625 Цивільного кодексу (далі ЦК) України просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором та його судові витрати.

Ухвалою суду від 21.06.2018 року дану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та за клопотанням представника позивача справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Також даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, відгуку, заперечення.

Позивач та його представник копію ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі отримали.

Відповідачу ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження у справі надіслано 22.06.2018 року. Відповідач з позовними вимогами позивача не погодився, 13.07.2018 року подав на позовну заяву відзив з своїм розрахунком заборгованості, зокрема, не визнав борг по сплаті за управління кредитом, та заявою про застосування строків позовної давності.

Представник позивача 26.07.2018 року направив до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що відповідач сам надав свою згоду на отримання кредиту на умовах, визначених кредитним договором, тому він зобовязаний сплачувати плату за управління кредитом. З доводами відповідача щодо спливу позовної давності представник позивача не погодився, і вказав на те, що перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач уклав з ТОВ «ФК «ЦФР» договір факторингу 14.07.2017 року і з цього періоду для позивача розпочався сплив строку позовної давності. Також представник позивача зазначив, що розрахунок, наданий відповідачем, нічим не обґрунтований і його не можна брати до уваги, тому він просив позов задовольнити у повному обсязі.

У відповідності до положень ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки сторонами не направлено на адресу суду клопотань про інше.

Суд відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснював.

Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно з кредитним договором № 709309978, укладеним 21.05.2013 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем (а.с.5-6), відповідач отримав кредит в розмірі 25500 грн. на строк 36 місяців.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання та повинен сплатити суму боргу.

За положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

14 липня 2017 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та позивачем укладено договір відступлення права вимоги № 20170714, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЦФР» передало (відступило) позивачу за плату, а позивач прийняв належні ТОВ «ФК «ЦФР» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (портфель заборгованості).

Слід зазначити, що позивач надав суду лише 6 сторінок з 10 договору про відступлення права вимоги № 20170714, та витяг з реєстру боржників, а не повний реєстр, що не дало суду можливості дослідити належним чином докази позивача (а.с. 17-20).

Згідно з п. 1.2. договору відступлення права вимоги внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим договором, позивач заміняє ТОВ «ФК «ЦФР» у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог ТОВ «ФК «ЦФР» за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань боржників за кредитними договорами.

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 20170714 від 14 липня 2017 року позивач набув права грошової вимоги до відповідача в розмірі 43137,18 грн.

Згідно з п. 6.2.3. договору відступлення права вимоги права вимоги переходять до позивача з моменту підписання сторонами цього договору, після чого позивач стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. При цьому виконання позивачем та ТОВ «ФК «ЦФР» умов, що визначені цим пунктом, є необхідною та достатньою підставою для оформлення відступлення права вимоги. Додаткового оформлення відступлення права вимоги у цих випадках не вимагається.

На виконання п. 6.6. договору відступлення права вимоги згідно з вимогами ст.ст. 512, 514, 516 ЦК України на адресу відповідача, зазначену в кредитному договорі, простою кореспонденцією від імені ТОВ «ФК «ЦФР» надіслано повідомлення про відступлення права вимоги до позивача. Слід зазначити, що позивач надав суду копію даного повідомлення навіть без підпису генерального директора ТОВ «ФК «ЦФР».

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов'язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

За змістом ст.ст. 524, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк.

Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач порушив умови договору щодо термінів повернення сум кредиту та відсотків, у зв'язку з чим за ним виникла заборгованість, за несплату якої нараховано пеню за порушення умов договору. Загальна сума заборгованості склала станом на 19.07.2017 року 43137,18 грн., з яких: 10679,59 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 5709,46 грн. заборгованість за процентами; 13998,13 грн. сума заборгованості за платою за управління кредитом; 12750 грн. сума заборгованості за пенею.

В той же час, визначаючи суму з цієї заборгованості, яка підлягає задоволенню, суд виходить з наступного.

У рішенні від 09.12.1994р. по справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до п.4.8 кредитного договору № 709309978 від 21.05.2013 року передбачено щомісячну плату за управління кредитом у розмірі 2,00 % від суми кредиту, що становить 510 грн.. Даний платіж відповідач повинен був сплачувати по дату остаточного повернення кредиту (а.с. 5).

Додатком до кредитного договору визначено сукупну вартість кредиту, де вказано, що крім погашення основної суми кредиту та процентів, позичальник сплачує платежі за управління кредитом на користь кредитодавця, при цьому за які саме послуги фінансової установи не зазначено, а вказано суму 510,00 грн. щомісячно (а.с. 8).

Оскільки відповідно до умов вказаного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях зазначав, що надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RНO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

У судовій практиці Верховного суду України від 01.02.2013 року з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 рр.) Верховний Суд України зазначав, що споживач не має ані достатньої інформації про фінансові послуги, які їм надають, ані необхідних знань, щоб їх зрозуміти. Вони не завжди можуть оцінити рівень ризиків і можливі наслідки набуття додаткових фінансових зобов'язань та порівняти умови надання послуг, що пропонуються різними фінансовими установами. Верховний Суд України наголошував, що споживач не має змоги ні економічно, ні юридично оцінити умови кредитного договору і обовязок надання достовірної інформації, який відповідно до постанови НБУ №168 від10.05.2007 року лежить на кредитній установі.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 (далі Правил), які діяли на час укладення даного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно з п. 3.4 даних Правил банк зобов'язаний в кредитному договорі зазначати, в тому числі, вид і перелік кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

З кредитного договору, укладеного між сторонами, неможливо встановити, за які саме послуги фінансової установи встановлена плата за управління кредитом.

Крім того, суду взагалі не зрозуміло, яким чином позивач та попередній кредитор розраховували суму заборгованості з плати за управління кредитом, якщо підлягало сплаті 18360 грн., відповідач вже сплатив 11220 грн., а позивач просить ще стягнути 13998,13 грн., що на 6858,13 грн. більше, ніж передбачено додатком до кредитного договору. Сума відсотків, що підлягала сплаті дорівнює сумі 10675,49 грн., відповідач вже сплатив 8725,68 грн., а позивач просить ще стягнути 5709,46 грн., що на 3759,65 грн. більше, ніж передбачено додатком до кредитного договору.

Положеннями ст.ст. 204, 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Аналогічна думка щодо нікчемності кредитного договору в частині плати за управління кредитом висловив Верховний Суд в своїй постанові № №61-24098св18 від 13.06.2018 року.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що пункт 4.8. кредитного договору № 709309978 від 21.05.2013 року про плату за управління кредитом є нікчемним, і таким, що суперечить ст. ст. 203, 215 ЦК України, Постанові Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 та Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до абзацу другого ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Посилання представника позивача на домовленість сторін щодо включення такого пункту у кредитний договір є необґрунтованими, бо так такі умови заборонені законодавством, тому у задоволенні вимог про стягнення суми плати за управління кредитом слід відмовити.

Додатком до кредитного договору № 709309978 від 21.05.2013 року передбачено загальну суму виплат за кредитом в розмірі 54535,49 грн.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність (ст. 258 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії кредитної картки або кредитного договору.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку.

Тобто, загальний строк позовної давності три роки до позовних вимог позивача про стягнення платежів, які підлягали сплаті відповідачем до 30.04.2015 року, закінчився 01.05.2018 року.

Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч.1). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивач розрахував пеню відповідачу за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором станом на 19 липня 2017 року у розмірі 12750 грн. (а.с.14).

Строк позовної давності стосовно стягнення пені закінчився 01.06.2017 року.

На думку суду, доводи представника позивача, викладені у відповіді на відзив, стосовно того, що для позивача строк позовної давності рахується з моменту укладення договору факторингу є хибними і суд не може брати їх до уваги, бо право на звернення до суду за захистом своїх прав виникло ще у ТОВ «ФК «ЦФР», а відповідно до ст.262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Заяву про поновлення строку позовної давності позивач не подавав, тому суд вважає за необхідне застосувати строки позовної давності до зазначених правовідносин.

Отже, в частині позовних вимог про стягнення суми заборгованості за пенею, нарахованою за прострочення платежів за кредитом, в розмірі 12750 грн. слід

відмовити за спливом позовної давності.

Плата за управління кредитом в сумі 18360 грн. стягненню не підлягала, тому сума заборгованості за кредитом, яку повинен був повернути відповідач по договору, становить 36175,49 грн. (54535,49 грн. 18360 грн. = 36175,49 грн.).

За весь час користування кредитом відповідач сплатив 35859,72 грн., кредитором зараховано ці кошти наступним чином:

14820,41 грн. погашення тіла кредиту;

11220,00 грн. зараховано як сплату за управління кредитом;

8725,68 грн. зараховано на погашення відсотків;

1093,63 грн. пеня та неустойка, що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «ЦФР» № 1157388-SG від 14.07.2017 року (а.с. 12-13).

На думку суду, правильно буде зарахувати сплачену відповідачем суму коштів за управління кредитом на погашення заборгованості по тілу кредиту та відсотків.

Відповідно заборгованість відповідача яка підлягає стягненню з відповідача становитиме 1409,40 грн. (36175,49 грн. 34766,09 грн. = 1409,40 грн.).

Таким чином, кредитна заборгованість відповідача, яка підлягає стягненню на користь позивача, складає 1409,40 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, а також з урахуванням роз'яснень, що містяться у п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, тобто з відповідача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 57,62 грн. (1409,40 х 100/43137,18 грн. = 3,27%; 1762 х 3,27% = 57,62).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 13, 76-81, 141, 263-265, 280-284, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», , яка розташована за адресою: 07400, Київська область, м. Бровари, вул. Лісова, 2, поверх 4, до ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, що зареєстрований за адресою: 52744, вул. Робоча, 33-а, с. Миколаївка, Петропавлівський район, Дніпропетровська область, про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором в розмірі 1409 (одна тисяча чотириста девять) грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судові витрати в розмірі 57 (пятдесят сім) грн. 62 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Петропавлівський районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя ОСОБА_2