Справа № 633/274/16
провадження № 2/633/5/2018
06 листопада 2018 року Печенізький районний суд Харківської області в складі:
головуючого - судді Смирнова В.А.
за участю секретаря судових засідань- Ріпа І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Печеніги цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя та встановлення земельного сервітуту,-
Позивач, ОСОБА_1, звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя та встановлення земельного сервітуту.
З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:
-визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
-визначити, що частка ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власностіна житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, становить 1/2 частину
-провести розподіл спільного сумісного майна подружжя визнавши за ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Встановити на користь ОСОБА_1 безстроковий безоплатний земельний сервітут у виді права проходу та проїзду до його частини житлового будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за рахунок земельної ділянки площею 0,0700 га, що належить ОСОБА_2 на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1
Позивач - ОСОБА_1, в судове засідання не прибув, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, довірив представляти свої інтереси представнику ОСОБА_3
Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не прибула, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач - ОСОБА_2, повторно в судове засідання не прибула, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила.
Суд вважає, що Позивач та Відповідач належним чином повідомлялися про розгляд справи відповідно до вимог ст.128 ЦПК України .
За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів відповідно до вимог ст.223 ЦПК України.
Дослідивши надані Позивачем та Відповідачем письмові матеріали справи, зібрані докази, суд приходить до висновку, що вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню. До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного.
Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
24 лютого 2006 року між Позивачем та Відповідачем було укладено шлюб, який було припинено 03 вересня 2013 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2(а.с.7).
Спільних дітей у Позивача та Відповідача не має.
За час шлюбу ними було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2
19 жовтня 2006 року вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було прийнято в експлуатацію, що підтверджується Актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта для експлуатації. (а.с.58).
Так як в сім'ї були дружні відносини, суперечок не виникало, то житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та всю необхідну документацію було вирішено оформлювати на Відповідача.
11 січня 2007 року на ім'я ОСОБА_2 виконавчим комітетом Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 11 січня 2007 року, реєстраційний номер 17436623. (а.с.57).
Оскільки житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами побудовано та введено в експлуатацію подружжям під час перебування в шлюбі, вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами підлягає поділу між Позивачем та Відповідачем як майно, набуте подружжям за час шлюбу та є об'єктом права спільної сумісної власності.
Стосунки Позивача з Відповідачем фактично припинені, шлюб розірваний і вони мешкають окремо. Позивач неодноразово звертався до Відповідача з проханням вирішити питання розподілу майна мирним шляхом, але Відповідач категорично відмовляється.
На теперішній час домовленості про добровільний розподіл майна, що є спільною власністю між Позивачем та Відповідачем, не досягнуто.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст. 60 Сімейного кодексу України).
Тобто законодавством встановлена презумпція спільної сумісної власності подружжя.
Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.
Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
На даний момент вартість житлового будинку складає - 528 056,00 гривень. (а.с.21).
Враховуючи те, що спірне майно згідно з ч. 2 ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю Сторін, розподіл якого добровільно не відбувається, то відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.».
Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову, в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» (реєстраційний номер в ЄДРСР - 14887466 в).
Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5.
Так як титульним власником спільного майна є лише Відповідач (на ім'я якого у шлюбі зареєстровано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), а право власності іншого співвласника майна - Позивача, не підтверджене документально, та навіть не визнається та заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України Позивач (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб'єктивно непідтверджене, невизнане право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (через відсутність на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не може бути укладений.
Тому, позовні вимоги в частині визнання об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, встановлення, що частка ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, становить 1/2 частину та проведення розподілу спільного сумісного майна подружжя визнавши за ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - підлягають задоволенню.
Що стосується встановлення на користь Позивача, ОСОБА_1 безстрокового безоплатного земельного сервітуту у виді права проходу та проїзду до його частини житлового будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, то у вказаній частині суд відмовляє у зв'язку із наступним.
Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 15 січня 2018 року було призначено земельно-технічну експертизу. (а.с.139).
На вирішення експерту Ухвалою були поставленні питання: чи є технічно можливим встановлення безоплатного безстрокового земельного сервітуту з правом проходу та проїзду по земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та якщо встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 технічно можливо, які є варіанти встановлення такого сервітуту.
Ухвалою суду від 15 січня 2018 року провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.
09 серпня 2018 року до Печенізького районного суду надійшла вказана цивільна справа з супровідним листом Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса про неможливість надання висновку експерта.
Згідно ст. 103 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до даної статті, особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначається судом.
Відповідно до Закону України від 25 лютого 1994 р. "Про судову експертизу" судово-експертна діяльність в Україні здійснюється державними спеціалізованими установами та відомчими службами, до яких належать: - науково-дослідні та інші установи судових експертиз Міністерства юстиції України і Міністерства охорони здоров'я України. Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу".
Згідно з ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.
Відповідно до п. 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 №53/5, підставою для проведення експертиз відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ (постанова, ухвала) про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або письмове звернення потерпілого чи сторони захисту кримінального провадження (далі - документ про призначення експертизи (залучення експерта)), у якому обов'язково зазначаються реквізити, перелік питань, поставлених експерту, а також об'єкти, що підлягають дослідженню.
Відповідно до пункту 6.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерстваюстиції України08.10.1998 року №53/5, основними завданнями земельно-технічної експертизи, зокрема, є визначення можливих варіантів підходу та проїзду до земельних ділянок, встановлення земельного сервітуту.
Оскільки вирішення даної справи можливе лише шляхом вирішення питань, які потребують спеціальних знань, а земельно-технічну експертизу не вдалося провести і від Сторін не надійшло клопотань про проведення повторної експертизи, то суд не може задовольнити позовну вимогу, щодо встановлення земельного сервітуту.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 4, 5, 10, 11,12, 13, 128,141, 258-259, 263-265, 273, 280,282, 288-289 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя та встановлення земельного сервітуту- задовольнити частково.
Визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
Визначити, що частка ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, становить 1/2 частину та провести розподіл спільного сумісного майна подружжя визнавши за ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено позивачем безпосередньо до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: В.А.Смирнов