КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/176/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2018 року місто Київ

справа № 760/21030/15-ц

(760/3351/15-ц)

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Коробенка С.В., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року позивач звернувся до Солом'янського районного міста Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 40493,86 доларів США та 17613,14 грн. пені, яка складається з: 859,4 доларів США - простроченої заборгованості за кредитом; 36265,17 доларів США - строкової заборгованості за тілом кредиту; 3167,34 доларів США - заборгованості за процентами; 4583,82 грн. - пені за несвоєчасне погашення кредиту; 13029,32 грн. - пені за несвоєчасне погашення відсотків.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 20 травня 2008 року між ВАТ «ЕРСТЕ БАНК», правонаступниками якого були в подальшому ПАТ «ЕРСТЕ БАНК», ПАТ «Фідокомбанк», ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/4954/2/15633, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 42000 доларів США, зі сплатою 12,5% річних, строком дії договору до 19 травня 2028 року.

Вказував, що банк свої зобов'язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит у повному обсязі, однак ОСОБА_1 з липня 2012 року в порушення умов кредитного договору почав недобросовісно виконувати свої зобов'язання, грошові кошти не повертає, а тому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року позов ПАТ «Фідобанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фідобанк» нараховану станом на 23 жовтня 2015 року заборгованість за кредитним договором №014/4954/2/15633 від 20 травня 2008 року в сумі 40493,86 доларів США та 17613,14 грн., яка складається з:

- заборгованості за кредитом в розмірі 37224,57 доларів США;

- заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 3629,29 доларів США;

- пені за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 4583,82 грн.;

- пені за несвоєчасне погашення процентів в сумі 13029,32 грн.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 03 квітня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2, поданої в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 14 грудня 2017 року відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що законом і положеннями кредитного договору встановлено чітке регулювання порядку висунення кредитором до позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту і, відповідно, моменту виникнення у позичальника зобов'язання такий кредит достроково повернути.

Посилався на те, що відповідач не отримував листа-вимогу відповідно до ст.35 Закону України «Про іпотеку» про виконання порушеного зобов'язання забезпеченого іпотекою за кредитним договором 014/4954/2/15633 від 20 травня 2008 року, який йому було направлено позивачем 20 листопада 2015 року.

Зазначав, що вказаний лист-вимога за своєю правовою природою і змістом не є вимогою про дострокове повернення кредиту, яку позивач був зобов'язаний висунути відповідачу у відповідності з ч.2 ст.1050 ЦК України і п.5.6 кредитного договору як обов'язкову передумову для виникнення у відповідача зобов'язання з дострокового повернення усієї суми кредиту

Вказував, що лист-вимогу від 18 листопада 2015 року позивачем було надіслано відповідачу 20 листопада 2015 року, а позов до суду було подано вже 27 листопада 2015 року, тобто встановлений п.5.6 кредитного договору 30-ти денний строк повернення коштів не вийшов.

Посилався на те, що позовні вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту є передчасними, оскільки були заявлені позивачем тоді, коли відповідне зобов'язання відповідача ще не було простроченим, а права позивача не були порушені.

Зазначав, що замість офіційної виписки з банківських рахунків було надано суду ніким не завірені роздруківки невідомого походження, які не мають доказової сили і не є належними доказами, вважає, що оскаржуване рішення не ґрунтується на належних доказах.

Вказував, що відповідач не з'явився в судове засідання 14 грудня 2017 року у зв'язку з погіршенням самопочуття, що підтверджується довідкою Олександрівської клінічної лікарні міста Києва від 14 грудня 2017 року, у зв'язку з чим відповідач був позбавлений можливості подати суду наявні в нього докази, що призвело до неправильного вирішення справи.

Від ПАТ «Фідобанк» до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення на апеляційну скаргу представника відповідача, в яких останній просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 травня 2008 року між ВАТ «ЕРСТЕ БАНК», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір з фізичною особою №014/4954/2/15633, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит в сумі 42000 доларів США, із сплатою 12,5% річних, зі строком користування кредитними коштами до 19 травня 2028 року.

У пункті 9.1 кредитного договору визначено, що за прострочення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та комісій, передбачених положеннями цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

15 січня 2010 року між ПАТ «ЕРСТЕ БАНК» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору з фізичною особою № 014/4954/2/15633 від 20 травня 2008 року, якою було змінено окремі положення кредитного договору та затверджено новий графік платежів за кредитним договором.

Встановлено, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі. В свою чергу, відповідач ОСОБА_1, скориставшись кредитними коштами, свої зобов'язання за договором належним чином не виконав, внаслідок чого у останнього перед банком утворилася заборгованість.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, щоз липня 2012 року у відповідача з'явилася прострочена заборгованість, яка станом на 23 жовтня 2015 року становить 40493,86 доларів США та 17613,14 грн. та складається з: 859,4 доларів США - простроченої заборгованості за кредитом; 36265,17 доларів США - строкової заборгованості за тілом кредиту; 3167,34 доларів США - заборгованості за процентами; 4583,82 грн. - пені за несвоєчасне погашення кредиту; 13029,32 грн. - пені за несвоєчасне погашення відсотків.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем заборгованість погашена не була.

Так, зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст.625 ЦК Українипередбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Суд, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з наявності передбачених ст.ст.526, 611, 1050, 1054 ЦК України підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки, як встановив суд, ОСОБА_1 не виконав належним чином взятих на себе за кредитним договором зобов'язань, що призвело до утворення заборгованості.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позовні вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту є передчасними, оскільки були заявлені позивачем тоді, коли відповідне зобов'язання відповідача ще не було простроченим, а права позивача не були порушені, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Так, у разі порушенням боржником виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, банк, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України та умов кредитного договору, може використати право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів, змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України (ч.2 ст. 1050 ЦК України).

Пунктом 5.1 додаткової угоди №1 до кредитного договору з фізичною особою №014/4954/2/15633 від 20 травня 2008 року передбачено, що кредитор має право достроково вимагати погашення заборгованості позичальника за кредитом, включаючи прострочену заборгованість позичальника за кредитом, прострочену заборгованість позичальника за процентами та/або стягнути таку заборгованість, включаючи нараховані проценти за користування кредитом та неустойку (пеню, штрафи) у випадку порушення позичальником п.1.7, 1.10, 3.1 цієї додаткової угоди.

20 листопада 2015 року ПАТ «Фідобанк» направив ОСОБА_1 листа-вимогу №19-4-0-3-14/697 від 18 листопада 2015 року відповідно до ст.35 Закону України «Про іпотеку» про виконання порушеного зобов'язання забезпеченого іпотекою за кредитним договором 014/4954/2/15633 від 20 травня 2008 року.

Відповідно до п.3.2 додаткової угоди №1 в разі отримання вимоги кредитора про дострокове повернення кредиту, сплату процентів та інших платежів на умовах кредитного договору, в тому числі цієї додаткової угоди, кошти мають бути повернені/сплачені протягом 30 днів з моменту надіслання кредитором на адресу позичальника відповідного листа-повідомлення (вимоги).

При цьому, кредитор має право на негайне (до закінчення встановленого тридцяти денного строку) списання необхідної суми коштів в розмірі заборгованості позичальника з будь-яких рахунків позичальника, відкритих у кредитора згідно з п.5.2 цієї додаткової угоди.

Звертаючись з даним позовом 27 листопада 2015 року ПАТ «Фідобанк» пред'явив вимогу про стягнення з відповідача всієї суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 40493,86 доларів США та 17613,14 грн. пені, тобто реалізував своє, передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України, право вимоги дострокового погашення заборгованості за кредитом в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, як на час розгляду справи у суді першої інстанції, так і на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції вимогу банку від 18 листопада 2015 року не виконав, кошти не повернув.

А відтак, суд першої інстанції підставно стягнув з відповідача кошти, виходячи з положень ч.2 ст.1050 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення не ґрунтується на належних доказах суд відхиляє, оскільки обґрунтованість позову підтверджена долученими до матеріалів справи: розрахунком заборгованості за кредитним договором №014/4954/2/15633 від 20 травня 2008 року станом на 23 жовтня 2015 року включно (т.1 а.с.51-74), належним чином завіреними виписками з особового рахунку ОСОБА_1 за період з 20 травня 2008 року по 01 січня 2010 року(т.1 а.с.139-148), виписками з особового рахунку ОСОБА_1 за період з 24 січня 2014 року по 29 листопада 2017 року(т.1 а.с.149-160) та рухом коштів по рахунку НОМЕР_1 (т.1 а.с.161-253).

Крім того, відповідачем не надано до суду доказів на спростування вищезазначених доказів.

Матеріали справи не містять доказів проведення сплати боржником сум за кредитним договором в іншому розмірі, чим зазначав позивач.

При цьому, представником відповідача ОСОБА_1 також не було надано доказів, які б спростовували те, що банком не було враховано або невірно враховано платежі, які останній сплачував на погашення кредитної заборгованості.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що відповідач був позбавлений можливості подати суду наявні в нього докази виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі відкрито 21 грудня 2015 року, відповідно до заяви відповідача про ознайомлення з матеріалами справи (т.1 а.с.91) ОСОБА_1 14 квітня 2016 року дізнався про дану справу. З журналів судових засідань (т.1 а.с.96, 134, т.2 а.с.1) вбачається, що було проведено 3 судових засідання та 14 грудня 2017 року ухвалено оскаржуване рішення. Тобто у відповідача було достатньо часу для подання доказів до суду першої інстанції.

Крім того, до апеляційної скарги представником відповідача також не було надано доказів на обґрунтування своїх заперечень.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: