ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/662/18 Справа № 186/421/17 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко С.М. Доповідач- Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2; ОСОБА_3

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, розподіл майна жінки та чоловіка, які проживали однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою,-

В С Т А Н О В И Л А:

В порядку пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті Голос України повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п.6 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року позивач звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, розподіл майна жінки та чоловіка, які проживали однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою.

В обґрунтування уточнених в судовому засіданні позовних вимог позивач зазначав, що з відповідачкою він познайомився ще в 2006 році. З 2008 року вони прийняли спільне рішення про спільне проживання, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Проживаючи разом вони, вели спільне домашнє господарство, піклуватись один про одного, тобто жили, як чоловік і дружина. У 2011 році під час спільного проживання вони, за його власні кошти, придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, де і мешкали разом, як чоловік та дружина. З жовтня 2012 року він разом з відповідачкою офіційно зареєструвались за зазначеною вище адресою, що підтверджується актом, виданим приватним підприємством «Комунальник-4», де і залишається зареєстрованим і по теперішній час, та самостійно сплачує всі комунальні послуги, що також підтверджується випискою з бухгалтерії ПП«К-4». Факт проживання однією сім'єю, але без реєстрації шлюбу підтверджував також і постановою про закриття кримінального провадження від 20 січня 2014 року, яка додана до позовної заяви. Зазначена постанова ніким не була оскаржена. Факт проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу також підтверджував наявністю свідків та світлинами, які додані до позову.

У теперішній час відповідачка користується на власний розсуд майном яке фактично належить на праві спільній сумісній власності. Крім того, відповідачка одружилася та переїхала жити до свого чоловіка, безпідставно виселивши його зі спірної квартири, не давши змоги забрати особисті речі. На теперішній час він вимушений знімати квартиру, оскільки іншого житла не має.

Оскільки, розподілу підлягає тільки їх спільне нажите майно, з урахуванням того, що відповідачка не користується спірною квартирою та має інше місце проживання, просив суд встановити факт проживання з відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 2006 року по червень 2013 року; винести рішення, яким визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю, без реєстрації шлюбу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, в період з 11 червня 2008 року до липня 2013 року.

Визнано за ОСОБА_5, право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також скаржник зазначає, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом першої інстанції установлено, що згідно рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровського суду в справі №186/273/14-ц від 15 жовтня 2014 року встановлено, що позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «ПриватБанк» про стягнення боргу за договором позики було задоволено та стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 59 924,00 гривень.

Відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року встановлено, що рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2014 року скасовано та ОСОБА_5 відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Згідно рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровського суду в цивільній справі №186/1293/15-ц від 22 лютого 2016 року встановлено, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» про повернення безпідставного набутого майна було відмовлено.

Відповідно до акту ПП «Комунальщик 4» №1111 від 01 грудня 2016 року встановлено, що ОСОБА_5, 1973 р.н., зареєстрований з 04 жовтня 2012 року та проживав до липня 2013 року по АДРЕСА_1, а з 2013 року до теперішнього часу є зареєстрованим але не проживає за вказаною адресою (а.с.7).

Згідно виписки Першотравенського МЖКП встановлено, що з ОСОБА_5 були утримані грошові кошти за опалення за квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8).

Відповідно до постанови Першотравенського МВ управління МВС України в Дніпропетровській області від 20 січня 2014 року було закрите кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за фактом шахрайства, а саме отримання грошових коштів в розмірі 58000,00 гривень (а.с.9).

Згідно витягу № 32194929 про державну реєстрацію прав, право власності на квартиру АДРЕСА_1, зареєстровано за відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2011 року (а.с.25,26).

З договору купівлі-продажу від 16 листопада 2011 року вбачається, що спірна квартира придбана відповідачкою за 58400 гривень (а.с.28-29).

Згідно виписок ПАТ КБ «Приватбанк» з депозитних рахунків позивача, квитанцій ПАТ КБ «Приватбанк» від 08 листопада 2011 року вбачається, що позивач перерахував безготівковим шляхом відповідачці грошові кошти в сумі 59 305,23 гривень, які вона витратила на придбання спірної квартири, зазначену обставину також сторони визнали в судовому засіданні.

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі до 10 червня 2008 року.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в сукупності з показами свідків та наданими документами підтверджується факт проживання однією сім'єю, без реєстрації шлюбу позивача та відповідачки в період з 11 червня 2008 року до липня 2013 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, зважаючи на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, Першотравенським міським судом Дніпропетровської області розглядалась цивільна справа № 186/273/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа- ПАТ КБ ПриватБанк про стягнення боргу за договором позики. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 15.10.2014 року було встановлено, що при зверненні до суду з вищезазначеним позовом позивач зазначив, що кошти на спірну квартиру він відповідачці позичив. Однак, зазначене рішення було скасовано рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.12.2014 року з підстав не доведеності між сторонами договірних відносин та обранням позивачем невірного способу захисту.

Відповідач стверджує, що до 16 листопада 2011 року (моменту оформлення договору купівлі-продажу квартири) вони з позивачем не проживали однією сім'єю, спільне господарство не вели і стали проживати разом після купівлі квартири, яку оформили на відповідачку.

Однак, зазначене спростовується поясненнями сторін, показами свідків, яких було допитано в суді першої інстанції та матеріалами справи, які враховані судом першої інстанції. Саме позивач та свідки суду зазначали, що стосунки між позивачем та відповідачем розпочались з 2006 року. З 2008 року сторони прийняли рішення проживати разом, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та придбати житло для спільного проживання. Проживаючи разом вони, вели спільне домашнє господарство, піклуватись один про одного, тобто жили, як чоловік і дружина. Оскільки, позивач на той час проживав у гуртожитку та не мав іншого житла, відповідач регулярно приїздила до нього разом із дитиною та залишалась на кілька днів. Такий дозвіл надавався позивачеві лише за особистим підписом завідуючого гуртожитком.

Також, сторони не заперечували та визнали у судовому засіданні, що спірна квартира була придбана виключно за особисті кошти позивача, з метою подальшого спільного проживання однією сімєю з відповідачкою та узаконенням їх відносин.

Так, 08 листопада 2011 року позивач зняв з особистого рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 43 872 грн 03 коп., які одразу ж переказав на банківський рахунок відповідачки. Крім того, в той же день з банківського рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснив переказ на банківський рахунок відповідачці грошових коштів у розмірі 15 433 грн (що еквівалентно 1 415, 89 євро). Всього 08 листопада 2011 року він переказав на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 59 305 грн.

Згідно Витягу з реєстру про державну реєстрацію прав № 32194929 від 25.11.2011 року, згідно договору купівлі-продажу від 16.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Мініною С.Я., в реєстрі: 3423, було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Договором купівлі-продажу від 16 листопада 2011 року підтверджується, що спірна квартира придбана за 58 400 грн.

Відповідно до акту ПП Комунальщик-4 №1111 від 01 грудня 2016 року, ОСОБА_5, 1973 року народження зареєстрований з 04 жовтня 2012 року за адресою : АДРЕСА_1, де і залишається зареєстрованим і по теперішній час (а.с.102), та самостійно сплачує всі комунальні послуги, що також підтверджується випискою з бухгалтерії ПП «Комунальщик-4» (а.с.101).

Факт проживання однією сім'єю, але без реєстрації шлюбу підтверджується також і постановою про закриття кримінального провадження від 20 січня 2014 року (а.с.9), яка ніким не оскаржена, наявністю свідків та світлинами (а.с.81-83).

Таким чином, судом встановлено, що під час спільного проживання сторін, за власні кошти позивача, була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1, де вони і мешкали разом, як чоловік та дружина, робили ремонт, вели спільне господарство.

Оскільки, попередній шлюб відповідачки було розірвано 10 червня 2008 року, що підтверджено Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено період проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу з 11 червня 2008 року по липень 2013 року.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що до моменту оформлення договору купівлі-продажу квартири позивач та відповідач проживали однією сім'єю, а тому є законні підстави для задоволення позову про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу.

За приписами частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Звернувшись до суду із зазначеним позовом про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, розподіл майна жінки та чоловіка, які проживали однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, позивач надав належні докази, якими довів заявлені вимоги.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Так, судом вірно встановлено, що спірна квартира придбавалась за рахунок накопичень з заробітної плати позивача. А тому, є встановленим, що позивач, під час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу разом з позивачкою, набув право власності на спірну квартиру, яка відповідно до ч.2 ст. 61 СК України є обєктом права спільної сумісної власності.

Тому, висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо визнання права власності за позивачем на 1/2 частину спільного майна квартири АДРЕСА_1 є такими, що ґрунтуються на законі.

Однак, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за відповідачкою права власності на 1/2 частину спірної квартири у звязку з безпідставністю підлягає скасуванню, з ухваленням нового.

Судом було встановлено, що спірна квартира є обєктом права спільної сумісної власності, набута сторонами саме під час їх проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Згідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З урахуванням викладеного, колегія вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за відповідачкою права власності на 1/2 частину спільної квартири підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог у зазначеній частині. Визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

У іншій частині рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2017 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2; ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити нове.

Визнати за ОСОБА_2, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2017 року в іншій частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко