Постанова

Іменем України

25 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 328/1896/16-ц

провадження № 61-18498св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року у складі судді Гавілей М. М. та рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Спас О. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (зараз - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацию заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 20 травня 2015 року ОСОБА_4 отримала кредит в розмірі 39 874,08 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом у строки та в порядку, встановленими договором.

ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 19 квітня 2016 року виникла заборгованість в розмірі 40 327,07 грн, з якої: заборгованість за кредитом -

31 264,81 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом -

2 256,25 грн; заборгованість з пені - 3 743,77 грн відповідно до пункту 2.8. Генеральної угоди; штраф відповідно до пункту 2.2. Генеральної угоди -

3 062,24 грн, яку позивач просить стягнути на свою користь, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Такмацького районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 травня 2015 року в розмірі 40 327,07 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 31 264,81 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 2 256,25 грн; заборгованість по пені - 3 743,77 грн; штраф - 3 062,24 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати на сплату судового збору в розмірі 1 378,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, порушує графік погашення кредиту, має прострочену заборгованість, а тому на вимогу Банку вся сума заборгованості разом з пенею і штрафами у відповідності до частини другої статті 1050 ЦК України підлягає стягненню достроково.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» штрафу на суму 3 062,24 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове

рішення - про відмову у стягненні штрафу.

В іншій частині рішення суду першої інстанції змінено, визначивши загальний розмір заборгованості у сумі 37 264, 83 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення штрафу в розмірі 3 062,24 грн та ухвалюючи в цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні цих вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що неустойка у вигляді штрафів і пені, нарахована в один і той же період, є одним і тим же видом цивільно-правової відповідальності, а тому є неправомірним їх одночасне застосування.

В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

12 квітня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суд першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не з'ясували в повному обсязі суттєві фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надали своєї оцінки наданим запереченням та доказам штучно створеного позивачем прострочення та неправомірності нарахування ним комісії та пені за прострочення, чим порушили норми матеріального та процесуального права. Зазначене свідчіть про необ'єктивність і упередженість судів до зазначеної справи, не маючи достатніх підстав, суди прийняли рішення, які підлягають скасуванню з подальшим направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від

21 жовтня 2015 року справа № 6-2003цс15.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що ОСОБА_4 не виконувала взяті на себе зобов?язання за кредитним договором внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 37 264,83 грн, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

При цьому, суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення штрафу в розмірі 3 062,24 грн та ухвалюючи в цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні цих вимог, обґрунтовано виходив із того, що неустойка у вигляді штрафів і пені, нарахована в один і той же період, є одним і тим же видом цивільно-правової відповідальності, а тому є неправомірним їх одночасне застосування.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року, в незміненій його частині, та рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року, в незміненій його частині, та рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська