Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 334/9647/14-ц

провадження № 61-4278св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Діджітал Пеймент Сістемс»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2016 року у складі судді: Лисенко Л. І., та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 рокуу складі суддів: Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) про визнання дій неправомірними, стягнення безпідставно списаних коштів та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 березня 2014 року між ОСОБА_2 та банком було укладено кредитний договір № б/н, шляхом встановлення кредитного ліміту у розмірі 1 800,00 грн на платіжну картку № НОМЕР_5 (кредитна картка «Універсальна»).

25 квітня 2014 року банк без згоди позивача здійснено безпідставне списання на свою користь з його кредитної картки грошові кошти у розмірі 4 790,00 грн. На дату списання на рахунку платіжної картки знаходилося 2 106, 00 грн, з яких: 1 800,00 грн встановленого ліміту та 306,00 грн власних коштів. Надалі були списані такі суми: з 30 квітня 2014 року АТ КБ «Приватбанк» було списано з платіжної картки 130,51 грн; з 01 червня 2014 року - 233,85 грн; з 01 липня 2014 року - 350,13 грн; з 01 серпня 2014 року - 436,09 грн; з 30 вересня по 01 жовтня 2014 року списано 429,49 грн. Підставою для здійснення списання у виписці з карткового рахунку зазначено: «СЛУЖЕБНАЯ ОПЕРАЦИЯ СОГЛАСНО СЗ 6694571 ПЕРЕВОД (ДЕБЕТНАЯ ЧАСТЬ)».

З урахуванням списання станом на 25 квітня 2014 року сума залишку по платіжній картці склала - 4 379,75 грн. В подальшому банком щомісячно нараховувалися проценти за прострочений кредит та проценти за прострочений овердрафт.

Таким чином, внаслідок неправомірних дій банку, на 25 квітня 2014 року на картковому рахунку картки «Універсальна» № НОМЕР_5 фактично виник овердрафт у сумі 4 790 грн, на який банком здійснюється нарахування сум процентів та штрафних санкцій.

Оскільки перевищення встановленого ліміту по картковому рахунку картки «Універсальна» № НОМЕР_5 відбулось з ініціативи та внаслідок неправомірних дій банку, це виключає застосування п. 1.1.1.58 Умов та правил, внаслідок чого нарахування банком процентів та штрафних санкцій на суму перевищення встановленого ліміту не має під собою жодного правового обґрунтування. Неодноразові звернення позивача до спеціалістів служби онлайн-підтримки та до голови правління АТ КБ «Приватбанк» із вимогою про роз'яснення законних причин та підстав для здійснення списання сум коштів з рахунку без попереднього розпорядження свого результату не дали, вимога про повернення на картковий рахунок картки «Універсальна» безпідставно списаної банком суми була також залишена без задоволення .

Позивач вважав, що банком порушено вимоги статей 55, 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки банки зобов'язані докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів з клієнтом, а також вказувати інформацію про перелік послуг, їх ціну та іншу інформацію, в тому числі про вразливість програмного забезпечення банку. В цьому випадку банк не забезпечив надійну роботу свого платіжного пристрою web-інтерфейсу LiqPay, в результаті чого стався збій, чим порушив пункт 6 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Внаслідок протиправних дій відповідача, позивач зазнав немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у його житті, що завдали позивачу моральної шкоди, яку він оцінює у 7 200,00 грн.

Позивач просив суд: визнати незаконними дії АТ КБ «Приватбанк» щодо списання грошових коштів в сумі 9 295,65 грн, з яких 4 7910,00 грн згідно службової операції, 4 505,65 грн - нарахованих штрафних санкцій, з карткового рахунку картки «Універсальна» № НОМЕР_5; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» суму безпідставно списаних грошових коштів у розмірі 9 295,65 грн шляхом зарахування стягнутої суми на картковий рахунок картки «Універсальна» № НОМЕР_5; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь моральну шкоду у розмірі 7 200 грн.

У лютому 2015 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 заволодів грошовими коштами банку на суму 4 790,00 грн, здійснюючи переказ коштів/платежів за допомогою систем дистанційного обслуговування з використанням одночасно старої та нової версії web-інтерфейсу LiqPay, як схемою для власного незаконного збагачення, проводячи платежі в старому інтерфейсі на користь мерчантів і переказуючи ці самі платежі собі на кредитну картку в новому інтерфейсі LiqPay. В старому інтерфейсі платежі проходили протягом 2-3 годин, а в новому проходять відразу. ОСОБА_2 використовував цю часову прогалину як схему для власного збагачення в період з 09 квітня 2014 року по 14 квітня 2014 року. Таким чином, відбулося тимчасове блокування акаунта та дебетування рахунку/картки ОСОБА_2, тобто списання коштів з картки з акаунту для погашення заборгованості по платежам, які не пройшли спочатку, але які банк повинен був здійснити на користь мерчантів вже після дебетування кредитної картки 25 квітня 2014 року на загальну суму 4 790,00 грн. Тобто банк 25 квітня 2014 року вимушений був поповнити рахунок LiqPay № НОМЕР_1 на суму 4 790 грн для подальшого здійснення операцій, які спочатку були забраковані, на користь мерчанта «Единий кошелек», оскільки ОСОБА_2 отримав від мерчанта послугу. При цьому, 25 квітня 2014 року банк здійснив дебетування кредитної картки ОСОБА_2 № НОМЕР_5 на якій і утворився несанкціонований овердрафт на суму 4 790 грн. Вказані обставини підтверджуються виписками за рахунком № НОМЕР_1 та кредитною карткою № НОМЕР_5, виписками з адмінпанелей про проведення цих платежів як в новому, так і в старому інтерфейсі LiqPay.

11 березня 2014 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», уклавши з банком договір про надання банківських послуг. 31 березня 2014 року отримав у АТ КБ «Приватбанк» та провів активізацію кредитної картки № НОМЕР_5 з установленим лімітом у сумі 1 800 грн.

08 квітня 2011 року ОСОБА_2 зареєструвався в web-інтерфейсі LiqPay. Основним фінансовим телефоном ОСОБА_2, що дозволяє проводити банківські операції за системою «з телефону на телефон» або «оплата за допомогою телефону», є номер 3 8 , до цього телефону підкріплений віртуальний картковий рахунок № НОМЕР_1 (валюта - українська гривня).

Співробітниками Центру електронного бізнесу головного офісу АТ КБ «Приватбанк» на підставі службової записки №Э.24.0.0.0/4-2100 «Про дебетування карт по шахрайським операціям в LiqPay» було здійснено дебетування кредитної карти № НОМЕР_5, що належить ОСОБА_2, на суму 4 790,00 грн. Згідно цієї службової записки, співробітниками Центру електронного бізнесу встановлено, що 14 квітня 2014 року виявлена технічна помилка/збій в старому інтерфейсі LiqPay, клієнти, в тому числі ОСОБА_2 мали можливість створювати платежі на користь великих мерчантів-обмінників і в той же час ці ж самі грошові кошти виводити в новий інтерфейс LiqPay, через те, що банківський переказ/проводка в старому LiqPay йде 1-2 години, а в новому - он-лайн. Відповідно, ОСОБА_2 таким чином отримував кошти двічі.

АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 8 904,65 грн, з яких 4 484,40 грн - заборгованість за кредитом, 2 870,85 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 681,64 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором; 867,76 грн - штраф за порушення строків платежів, 500 гривень + 5% від суми заборгованості.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» 8 904,65 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів мотивовані тим, що ОСОБА_2 не доведено свої позовних вимог. При задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № SAMDNWFC1 від 11 березня 2014 року. Станом на 26 квітня 2014 року на кредитній карті ОСОБА_2 утворився несанкціонований овердрафт у сумі 4 790 грн, який не погашено, що дає правові підстави для нарахування банком процентів та штрафних санкцій на суму перевищення встановленого ліміту. ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобов'язання за кредитним договором, тому загальна сума заборгованості у розмірі 8 904,65 грн підлягає стягненню на користь банку.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся із касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року,у якій,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов та відмовити у задоволенні вимог банку.

Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, на підставі якого суди могли зробити обґрунтований висновок про те, що ОСОБА_2 були ініційовані відповідно до порядку, передбаченого статтями 20-22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», перекази грошових коштів за період з 10 квітня 2014 року по 14 квітня 2014 року на загальну суму 4 790,00 грн з карткового рахунку № НОМЕР_1 на користь інших осіб з використанням платіжного пристрою - програмно-технічного комплексу самообслуговування Інтерфейсу LiqPay.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У вересні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» надало заперечення на касаційну скаргу, що підписане представником ОСОБА_3, у якому просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що АТ КБ «ПриватБанк» погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, рішення судів є законними та обґрунтованими. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів. Стосовно зауважень ОСОБА_2 до висновку судово-економічної експертизи, то такі під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не заявлялись, про проведення повторної чи додаткової експертизи він не заявляв.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Суди встановили, що 11 березня 2014 року між ОСОБА_2 та банком було укладено кредитний договір № б/н, шляхом встановлення кредитного ліміту у розмірі 1 800,00 гривень на кредитну картку «Універсальна», номер картки № НОМЕР_8.

ОСОБА_2 був зареєстрований в системі LiqPayз 08 квітня 2011 року із використанням номеру мобільного телефону НОМЕР_7.

Суди встановили, що ОСОБА_2, будучи користувачем послуги web-інтерфейсу LiqPay, що надається АТ «КБ «ПриватБанк» з переказу грошових коштів, в період з 09 квітня 2014 року по 14 квітня 2014 року ініціював та отримав виконання від банку доручень з перерахування грошових коштів на загальну суму 11 080,00 грн, в той час, коли рахунок було поповнено лише на суму 6 290,00.

Сума коштів у розмірі 4 790 грн є сумою, яка не була забезпечена залишком коштів на рахунку, перерахування такої суми було ініційовано ОСОБА_2 та отримано відповідні послуги від банку понад суму, що малася на рахунку.

Суди встановили, що 25 квітня 2014 року АТ «КБ «ПриватБанк» здійснив списання на свою користь з кредитної картки ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 4 790 грн. Підставою для здійснення цієї операції у виписці з карткового рахунку зазначено: «СЛУЖЕБНАЯ ОПЕРАЦИЯ СОГЛАСНО СЗ 6694571 ПЕРЕВОД (ДЕБЕТНАЯ ЧАСТЬ)», внаслідок чого на картці утворився мінус у вигляді несанкціонованого овердрафту на суму 4 790 грн. Ця сума була банком списана з рахунку внаслідко дій ОСОБА_2 в отриманні надмірної суми через LiqPay.

Суди встановили, що ініціювання та відповідно отримання виконання від банку доручень з перерахування грошових коштів з надмірним використанням суми 4 790,00 грн стало можливим у зв'язку зі здійсненням банком заміни старого інтерфейсу на новий із доповненням його функціонального наповнення та зміною технологічної обробки платежів. При цьому ОСОБА_2 використав можливість здійснювати переказ грошових коштів як в старому, так і в новому web-інтерфейсах LiqPay. У період з 09 квітня 2014 року по 14 квітня 2014 року ОСОБА_2 було здійснено операції в старому та новому web-інтерфейс LiqPay, які дали змогу здійснити перекази коштів на 4 790,00 грн більше за суму наявних коштів на рахунку.

Суди, на підставі висновку судово-економічної експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 30 жовтня 2015 року, встановили, що в період з 08 квітня 2014 року по 14 квітня 2014 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 LiqPay, відкритому на ім'я ОСОБА_2 зараховано 6 290,00 грн. Документально підтверджено списання у цей період грошових коштів у сумі 6 390,00 грн. Згідно копії виписки ПАТ КБ «Приватбанк» по рахунку НОМЕР_2 (платежі в старому інтерфейсі LiqPay) перераховано з рахунку № НОМЕР_1 грошові кошти на рахунок НОМЕР_3. Згідно копії виписки АТ КБ «Приватбанк» по рахунку НОМЕР_2 (платежі в новому інтерфейсі LiqPay) перераховано з рахунку НОМЕР_1 грошові кошти на рахунок НОМЕР_4. Документально підтверджено перерахування грошових коштів з рахунку НОМЕР_1 на рахунок НОМЕР_6 за період з 08 квітня 2014 року по 14 квітня 2014 року у сумі 4 790 грн (платежі в старому інтерфейсі LiqPay). Документально підтверджено перерахування грошових коштів з рахунку НОМЕР_1 на рахунок НОМЕР_5 за період з 08 квітня 2014 року по 14 квітня 2014 року у сумі 6 290 грн (платежі в новому інтерфейсі LiqPay). Сума грошових коштів 11 080,00 грн (4 790,00 грн + 6 290,00 грн) на яку користувачем було ініційовано та проведено банком операції у старій та новій версіях інтерфейсі LiqPay з рахунку НОМЕР_1 не відповідає тій сумі грошових коштів, які зараховувались клієнтом та надходили від інших клієнтів/користувачів в період з 08 квітня 2014 по 14 квітня 2014 року.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні первісних позовних вимог та задоволення зустрічних позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило