Провадження № 22-ц/773/968/18 Категорія: 47 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року місто ОСОБА_1

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Русинчука М.М.,

суддів Карпук А.К., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

позивачки ОСОБА_2,

представника позивачки ОСОБА_3,

відповідачки ОСОБА_4,

представника відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення порушень права на користування земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою за апеляційними скаргами позивачки та її представника ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4, яка подана від її імені представником ОСОБА_5, на рішення Луцького міськрайонного суду від 26 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Воютинської сільської ради Луцького району Волинської області від 10 березня 1987 року № 61, яким затверджено рішення загальних зборів колгоспу «Дружба», рішенням виконавчого комітету Луцької районної ради народних депутатів від 09 квітня 1987 року № 99 та проектом забудови земельної ділянки, затвердженим архітектором Луцького району в 1987 році, їй виділено з присадибного фонду колгоспу «Дружба» в с. Воютин Луцького району Волинської області земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво площею 0,12 га, на якій вона збудувала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Зазначала, що житловий будинок № 17 по вул. Радянській в с. Воютин Луцького району Волинської області належить їй на праві приватної власності. На виділеній земельній ділянці розташований будинок № 16, який належав на праві приватної власності її матері ОСОБА_6 та підлягав знесенню за її згодою, однак, замість знесення вона оформила право власності на житловий будинок та відчужила його відповідачці ОСОБА_4

Вважає, що ОСОБА_4 не набула права власності чи права постійного користування земельною ділянкою, на якій розташований належний їй житловий будинок, так як земельна ділянка виділена їй (позивачці) у встановленому законом порядку для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Радянській, 17 в с. Воютин Луцького району Волинської області.

Ураховуючи наведене, позивачка ОСОБА_2 просила суд зобовязати відповідачку ОСОБА_4 не чинити їй перешкод в праві користування земельною ділянкою по вул. Радянській (Квітнева), 17 в с. Воютин Луцького району Волинської області для заїзду з вулиці на подвіря автотранспорту та використання за цільовим призначенням сараю Б-1 для утримання свиней та зобовязати повернути їй самовільно зайняту частину спірної земельної зі сторони вулиці навпроти належного їй старого житлового будинку.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою, відповідачка ОСОБА_4 покликалась на те, що спірна земельна ділянка площею 0,50 га, яка розташована по вул. Радянській, 16 в с. Воютин Луцького району Волинської області, перебувала у користуванні ОСОБА_6, яка померла 21 грудня 2000 року.

Вказувала на те, що на даній земельній ділянці було розташоване належне на праві власності ОСОБА_6 будинковолодіння. Остання за життя земельну ділянку не приватизувала. В 1987 році ОСОБА_6 дозволила своїй дочці ОСОБА_1 побудувати житловий будинок на своєму городі. На підставі заяви 10 березня 1987 року виконавчим комітетом сільської ради було прийнято рішення про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,08 га за рахунок присадибного фонду та дозволено на відведеній земельній ділянці проводити будівництво індивідуального житлового будинку. Після того як будинок було побудовано, його здали в експлуатацію та присвоїли адресу: вул. 17 Вересня, 17, с. Воютин Луцького району Волинської області. 03 листопада 2000 року ОСОБА_6 подарувала їй (ОСОБА_4В.) належний на праві приватної власності будинок № 16 з погосподарськими спорудами та будівлями по вул. 17 Вересня в с. Воютин Луцького району Волинської області.

Таким чином, на земельній ділянці, яка перебувала у користуванні ОСОБА_6, розташовані два будинковолодіння № 17 та 16 по вул. Квітневій (Радянська, вул. 17 Вересня) в с. Воютин Луцького району Волинської області.

Рішенням виконавчого комітету Воютинської сільської ради Луцького району Волинської області від 14 серпня 2004 року № 15/3 було передано у приватну власність ОСОБА_4 безкоштовно земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства та 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Зазначає, що на даний час вона не може приватизувати земельну ділянку відповідно до рішення Воютинської сільської ради Луцького району Волинської області № 15/3 від 14 серпня 2004 року, так як ОСОБА_2 постійно чинить їй перешкоди в цьому. Вона неодноразово зверталася до Воютинської сільської ради Луцького району Волинської області з приводу вирішення питання про користування земельною ділянкою, яка листом від 15 грудня 2016 року запропонувала їм розподілити земельну ділянку згідно ст. 120 ЗК України пропорційно до наявних у їх власності житлових будівель та господарських споруд.

ОСОБА_4 просила суд встановити порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться в с. Воютин Луцького району Волинської області по вул. Квітнева площею 0,25 га, на якій розташовані житлові будинки з надвірними будівлями та спорудами № 16 та № 17, виділивши в її користування земельну ділянку площею 0,17 га на якій розташований житловий будинок № 16 та виділити в користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,08 га, на якій розташований житловий будинок № 17.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просила суд встановити порядок користування земельною ділянкою у відповідності до наданого суду висновку № 53/5 земельно-технічної експертизи від 28 лютого 2018 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 червня 2018 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 просили скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідачка ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, яка подана від її імені представником ОСОБА_5, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її зустрічний позов задовольнити.

Апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Місцевим судом встановлено, що відповідно до викопіровки з проекту планування забудови на земельну ділянку в с. Воютин Луцького району Волинської області площею 0,25 га по вул. Квітневій (Радянська), на даній земельній ділянці розташовані 2 житлові будинки за № № 16 і 17.

Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Квітневій (Радянська), 16 в с. Воютин Луцького району Волинської області належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 03 листопада 2000 року за № 2094 (а.с.27). Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № 17 по вул. Квітневій (Радянська) в с. Воютин Луцького району Волинської області належить ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності та на підставі рішення виконавчого комітету Воютинської сільської ради Луцького району Волинської області від 25 березня 2004 року № 6 (а.с.20-21).

Попереднім користувачем спірної земельної ділянки площею 0,25 га була ОСОБА_6 Як встановлено судом, згадана земельна ділянка належить Воютинській сільській раді Луцького району Волинської області та знаходиться у фактичному користуванні сторін по справі за відсутності у них належних правовстановлюючих документів.

Згідно рішення виконавчого комітету Воютинської сільської ради Луцького району Волинської області від 10 березня 1987 року за № 61 позивачці ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку площею 0,08 га, проте в генеральному плані забудови земельної ділянки її площа уже становить 0,12 га (а.с.14-15).

Статтею 16 ЗК УРСР 1970 року, який діяв на час винесення цього рішення названого органу місцевого самоврядування, було передбачено, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.

Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37 - 41 цього Кодексу.

Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Статтею 20 цього Кодексу визначено, що право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування.

Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Як правильно встановлено місцевим судом і з таким висновком колегія суддів погоджується, позивачкою ОСОБА_2 не надано доказів щодо винесення в натурі меж земельної ділянки щодо якої вона просила усунути перешкоди у праві користування та закріплення її на місцевості, геодезичні виміри цієї земельної ділянки не проводилися, правовстановлюючі документи на право користування земельною ділянкою відсутні.

Згадане рішення виконавчого комітету Воютинської сільської ради від 10 березня 1987 року № 61 про виділення позивачці ОСОБА_2 (на час прийняття цього рішення ОСОБА_1) Л.В. земельної ділянки площею 0,08 га для будівництва будинку без виносу в натурі меж цієї земельної ділянки та за відсутності записів в земельно-шнурових книгах погосподарських книгах Воютинської сільської ради, не може вважатися правовстановлюючим документом, який би наділяв позивачку правом користування конкретною земельною ділянкою з визначенням її меж і конфігурації. Без цих обовязкових індивідуально-визначених ознак земельної ділянки неможливо визначити знаходження на місцевості виділеної вказаним рішенням органу місцевого самоврядування земельної ділянки. Відсутність цих даних позбавляє суд можливості визначитись у питанні, чи мав місце факт порушення права позивачки щодо користування спірною земельною ділянкою, яке, як вже зазначалось, юридично відповідними правовстановлюючими документами не підтверджено. З цього випливає, що позивачка не довела факту порушення відповідачкою її прав на спірну земельну ділянку, хоча такий обовязок покладений на неї ч. 1 ст. 81 ЦПК України, а тому місцевим судом з цих підстав правильно відмовлено в первісному позові.

Наявний в матеріалах справи акт «про винос в натуру меж земельної ділянки…» (а.с.14) не підписаний ОСОБА_6 як основним землекористувачем земельної ділянки, закріпленої за будинком № 16 по вул. Радянській в селі Воютин, яка давала згоду на виділення частини земельної ділянки під будівництво житлового будинку позивачки, а тому не може підтверджувати факт відводу земельної ділянки в натурі.

Крім того, наявна у згаданому акті схема виносу меж земельної ділянки в натуру в поєднанні з проектом забудови земельної ділянки індивідуальним житловим будинком (а.с.14 зворот, 15) встановлює межі земельної ділянки площею 0,12 га, що не виділялась вищезазначеним рішенням органу місцевого самоврядування, і включає в себе земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок (на проекті будівля під № 10), належний матері позивачки ОСОБА_6, і яка перебувала у її користуванні. Із заяви останньої (а.с.13) вбачається, що вона дозволила будуватись своїй дочці ОСОБА_1 на своєму огороді, а не на присадибній земельній ділянці.

Відповідно до ч. 4 ст. 16 ЗК УРСР 1970 року надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37 - 41 цього Кодексу.

Спірна земельна ділянка не вилучалась у ОСОБА_6 і тому не могла бути надана позивачці.

Судом також встановлено, що земельна ділянка площею 0,17 га, яку відповідачка ОСОБА_4 просила виділити їй у користування, рішенням виконавчого комітету Воютинської сільської ради Луцького району Волинської області їй не виділялася.

Частиною 2 ст. 120 ЗК України передбачено, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною 4 цієї статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).

Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (ч. 5 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Пунктом б ч. 3 ст. 152 ЗК України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Що стосується земельної ділянки, на якій розташований належний ОСОБА_4 житловий будинок і яка необхідна для його обслуговування, та щодо якої вона просила встановити порядок користування нею, суд обґрунтовано виходив з того, що така земельна ділянка перебуває у користуванні відповідачки у звязку з переходом права власності на домоволодіння належне попередньому користувачу земельної ділянки та знаходиться у власності Воютинської сільської ради Луцького району Волинської області. Оскільки відповідачка ОСОБА_4 не надала належних і допустимих доказів (правовстановлюючих документів) належності їй на праві власності чи користування земельної ділянки певного розміру, з конкретними межами і визначеної конфігурації, тому суд обґрунтовано відмовив в задоволенні її зустрічного позову.

При цьому суд правильно виходив з того, що надана виписка з рішення виконавчого комітету Воютинської сільської ради Луцького району Волинської області (а.с.70) про виділ ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га не може бути підставою для визначення порядку користування нею без встановлення її меж в натурі та внесення земельної ділянки до кадастрової карти.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_4 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилаються позивачка та відповідачка в апеляційних скаргах, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Наведені сторонами по справі в апеляційних скаргах доводи спростовуються наведеними вище обставинами справи, які свідчать, що жодна із сторін не довела свого права власності чи користування земельними ділянками, з приводу користування якими виник спір, що виключає можливість задоволення обох позовів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги позивачки та її представника ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4, яка подана від її імені представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 26 червня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді