П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 227/908/16-ц

провадження № 61-43882св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Криворізьська сільська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Донецької області від 01 серпня 2018 рокуу складі суддів: Космачевської Т. В., Мальованого Ю. М., Канурної О. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Криворізької сільської ради про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_5 є рідною тіткою позивачки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_5 була членом КСП «Червоний партизан». Відповідно до рішення Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області від 09 листопада 1994 року колективному сільськогосподарському підприємству «Червоний партизан» (далі - КСП «Червоний партизан») передано землю у колективну власність та складено державний акт на право колективної власності на землю. Додатком до державного акта на право колективної власності на землю є список громадян-членів КСП «Червоний партизан», які мають право на земельну частку (пай), серед яких була і її тітка. За життя тітка сертифікат на право на земельну частку (пай) не отримала.

Після смерті ОСОБА_5спадкоємицею другої черги за правом представлення є ОСОБА_4, інших спадкоємців немає. Позивачка вважає, що після смерті своєї тітки ОСОБА_5 прийняла спадщину, оскільки на час відкриття спадщини проживала разом з нею.

У зв'язку з неможливістю нотаріуса видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті тітки ОСОБА_5на земельну частку (пай) через відсутність правовстановлюючих документів, просила визнати за нею право власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право на земельну частку (пай) розміром 6,594 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області в порядку спадкування.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є племінницею померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, яка мала право на земельну частку (пай) у КСП «Червоний партизан», однак за життя не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Рідна сестра ОСОБА_5, мати позивачки - ОСОБА_6 померла раніше - ІНФОРМАЦІЯ_2. Оскільки ОСОБА_4 на день відкриття спадщини проживала разом з ОСОБА_5, то позивачка прийняла спадщину та є спадкоємцем другої черги за правом представлення згідно статті 1262 та частини третьої статті 1266 ЦК України 2003 року.

Із рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року не погодилось Товариство з обмеженою відповідальністю «Рута-Плюс» (далі - ТОВ «Рута-Плюс») зазначаючи, що відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Крім того, вказувало, що спірна земельна ділянка перебуває в їхньому користуванні з 2012 року на підставі договору оренди від 9 лютого 2012 року, а тому вважає що рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року, прямо впливає на права та обов'язки та законні інтереси ТОВ «Рута-Плюс».

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 01 серпня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_4 в позові.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми ЦК України 2003 року, які не підлягають застосуванню. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України 2003 року і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України 2003 року. Оскільки спадкодавець ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, то спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР 1963 року. Однак місцевий суд не визначився чи є позивачка спадкоємцем за правом представлення з огляду на положення статті 529 ЦК УРСР 1963 року.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статті 352 ЦПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов'язки і такий зв'язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов'язки, та про які саме. Однак ні мотивувальна, ні резолютивна частина оскаржуваної постанови апеляційного суду не містять висновків про права, інтереси та (або) обов'язки ТОВ «Рута-плюс», товариство не є учасником спірних правовідносин, а матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про порушення прав та інтересів ТОВ «Рута-плюс». У випадку встановлення, що права, інтереси та (або) обов'язки особи, яка подала апеляційну скаргу, оскаржуваним рішення суду першої інстанції не вирішувалися, то апеляційне провадження підлягає закриттю, оскільки в такому випадку особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду. Однак, апеляційний суд вказані вимоги Закону не виконав. Крім того, відповідно до пункту 13 Перехідних положень ЦПК України судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Оскільки рішення Добропільського міськрайонного суду від 20 квітня 2016 року ухвалено до набрання чинності цією редакцію Кодексу, то воно підлягало оскарженню протягом строків, що діяли на момент ухвалення судового рішення. А саме, згідно статті 294 ЦПК України, в редакції, яка діяла на день ухвалення судового рішення, апеляційна скарга на рішення суду могла бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. ТОВ «Рута-плюс» зазначало, що рішення суду першої інстанції товариством отримано 27 грудня 2017 року, а апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подана лише 8 червня 2018 року, тобто з пропуском десятиденного строку на апеляційне оскарження.

21 листопада 2018 року надійшов відзив ТОВ «Рута-плюс» на касаційну скаргу, в якому заперечує проти задоволення касаційної скарги та просить залишити постанову апеляційного суду в силі з тих підстав, що оскаржувана постанова постановлена з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано справу № 227/908/16-ц із Добропільського міськрайонного суду Донецької області.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 та мати позивачки - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, є рідними сестрами.

Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_1 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Згідно із довідок Криворізької сільської ради від 19 та 23 листопада 2015 року на день смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею проживали та були зареєстровані: її племінниця ОСОБА_4., племінник ОСОБА_7 та онук ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9, 26).

З листа Управління Держгеокадастру у Добропільському районі Донецької області від 25 грудня 2015 року №578 вбачається, що ОСОБА_5 значиться в списках громадян-членів КСП, колишнього акціонерно-пайового товариства «Червоний партизан» за №391 на отримання права на земельну частку (пай) розміром 6,594 умовних кадастрових гектарів на території Криворізької сільської ради Добропільського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 8).

Судами встановлено, що ОСОБА_5 за своє життя сертифікат на земельну частку (пай) не отримала.

У зв'язку з неможливістю нотаріуса видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті тітки ОСОБА_5 на земельну частку (пай) через відсутність правовстановлюючих документів, ОСОБА_4просила визнати за нею право власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України 2003 року і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України 2003 року.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, оскільки спадкодавець ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, то спірні правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року.

Статтею 529 ЦК УРСР 1963 року визначено першу чергу спадкоємців за законом, згідно якої при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Однак ОСОБА_4 не відноситься до кола спадкоємців, передбачених статтею 529 ЦК УРСР 1963 року, оскільки остання не є онукою чи правнуком спадкодавця ОСОБА_5

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми закону, які поширюються на спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не відносить до кола спадкоємців першої черги, передбаченої статтею 529 ЦК УРСР 1963 року.

На спростування доводів касаційної скарги про те, що права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу - ТОВ «Рута-плюс», не порушені, а відтак апеляційний суд повинен був закрити апеляційне провадження, необхідно зазначити наступне.

Ураховуючи те, що згідно п. 7 Указу Президента від 8 серпня 1995 року № 720/95, ч.ч. 10, 11 ст. 25 ЗК України, п. 3 Листа Державного комітету України по земельних ресурсах № 14-17-11/2473 від 17 травня 2001 року, відповідна рада може розпоряджатися невикористаними земельними частками (паями), у тому числі передавати в оренду до моменту звернення власників сертифікатів щодо реалізації своїх прав. Тобто, ТОВ «Рута-плюс» на підставі договору оренди від 9 лютого 20121 року (а.с.48) користується невикористаними земельними частками (паями), а відтак оспорюваним рішенням місцевого суду зачіпаються права та інтереси ТОВ «Рута-плюс».

З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Донецької області від 01 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв