Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 203/310/13-ц

провадження № 61-5354 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
представник позивача-ОСОБА_6,
відповідачі:-ОСОБА_7,
-ОСОБА_8,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі колегії суддів: Макарова М. О., Максюти Ж. І., Петешенкової М. Ю., від 01 лютого 2017 року.

Встановив:

У січні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивувало тим, що 17 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір № DNLHGK00000814, за умовами якого ОСОБА_8 отримав у кредит 1 634 850 дол. США під 0,92 % в місяць до 15 грудня 2017 року. 25 листопада 2009 року між банком та позичальником укладено додатковий договір № 1, яким встановлено розмір щомісячного платежу, 17 березня 2010 року між ними укладено додатковий договір № 2, відповідно до якого викладено в новій редакції пункт 7.3 договору щодо умов забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 26 листопада 2010 року укладено додатковий договір № 3, однією з умов якого є надання банком кредиту в розмірі 340 000 грн під 22,08 % річних до 25 листопада 2011 року.

З метою забезпечення кредитних зобов'язань позичальника ОСОБА_8 17 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № DNLHGK00000814 (з наступними додатковими договорами).

Позичальник та поручитель належним чином не виконували умови укладених з банком договорів, а тому утворилась кредитна заборгованість, яка станом на 27 січня 2015 року становить загалом 22 287 106,76 грн. В добровільному порядку вказана заборгованість відповідачами не погашається, а тому банк звернувся до суду з цим позовом.

На підставі наведеного, уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути на свою користь у солідарному порядку з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором від 17 грудня 2007 року, яка складається з: основної заборгованості за кредитом в розмірі 1 196 966,67 дол. США; заборгованості за процентами в розмірі 207,35 дол. США; заборгованості за додатковим договором до кредитного договору від 26 листопада 2010 року та нарахованої пені в розмірі 2 195 004,78 грн; штрафу в розмірі 1 061 528,89 грн.

У квітні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання поруки припиненою.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 мотивував тим, що 28 січня 2008 року банк направив вимогу поручителю щодо повернення кредитної заборгованості і шестимісячний строк для пред'явлення банком вимоги до поручителя сплив задовго до звернення банку до суду з первісним позовом у цій справі. Також ОСОБА_7 зазначив, що строк позовної давності також сплив у цьому випадку 28 січня 2013 року, тому просив суд задовольнити його зустрічні позовні вимоги.

На підставі наведеного ОСОБА_7 просив суд визнати припиненим договір поруки № DNLHGK00000814, укладений 17 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7

Справа слухалася судами неодноразово.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року первісні позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено./

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 грудня 2007 року № DNHLGK00000814 в розмірі 22 287 106,76 грн, в тому числі: заборгованість по тілу кредиту в розмірі 19 027 276,43 грн; заборгованість за процентами у розмірі 3 296,66 грн; пеню у розмірі 2 195 004,78 грн; штраф у розмірі 1 061 528,89 грн, а також у рахунок повернення судових витрат стягнуто 3 670,40 грн, разом - 22 290 777,16 грн. В іншій частині первісних позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Визнано припиненим з 02 вересня 2008 року договір поруки № DNHLGK00000814, укладений 17 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_7 114,70 грн в рахунок повернення судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явив вимогу від 28 січня 2008 року про дострокове погашення кредитної заборгованості і таким чином змінив строк виконання основного зобов'язання. Банк мав право пред'явити вимогу до поручителя протягом шести місяців з дати закінчення терміну на добровільне погашення заборгованості, а саме з 02 березня 2008 року, однак такий строку пропустив. Шестимісячний строк пред'явлення вимоги банку до поручителя сплив 02 вересня 2008 року, а тому районний суд дійшов висновків, що договір поруки від 17 грудня 2007 року № DNHLGK00000814 припинив свою дію.

У зв'язку з припиненням поруки суд першої інстанції дійшов висновків про безпідставність первісного позову банку щодо солідарного стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя. Водночас, районний суд визнав позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до позичальника ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 грудня 2007 року № DNHLGK00000814 доведеними і обґрунтованими в частині вимог первісного позивача про стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 19 027 276,43 грн, заборгованості за процентами в розмірі 3 296,66 грн, пені в розмірі 2 195 004,78 грн і штрафу в розмірі 1 061 528,89 грн. Питання щодо розподілу судових витрат суд першої інстанції вирішив з урахуванням вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року скасовано і ухвалено у справі нове рішення про часткове задоволення вимог первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» і відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 грудня 2007 року № DNHLGK00000814 станом на 27 січня 2015 року в розмірі 21 225 577,87 грн, у тому числі: заборгованість по основній сумі кредиту в розмірі 1 196 759,32 дол. США, що еквівалентно 19 027 276,43 грн; заборгованість за процентами у розмірі 207,35 дол. США, що еквівалентно 3 296,66 грн; пеню у розмірі 2 195 004,78 грн. Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір, по 3 727,75 грн з кожного. В задоволенні решти первісних позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції припустився помилки, вважаючи поруку припиненою, оскільки умовами договору поруки від 17 грудня 2007 року (пункт 12) передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п'ятирічного терміну з дня повернення кредиту, і такий термін банк не пропустив, тобто вимоги позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя і боржника щодо солідарного стягнення боргу є обґрунтованими, а вимоги зустрічного позову ОСОБА_7 апеляційний суд визнав безпідставними.

Вирішуючи питання щодо розміру і складових кредитної заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачів за первісним позовом, апеляційний суд визнав доведеними і обґрунтованими вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за вказаним кредитом станом на 27 січня 2015 року, яка складається з: заборгованості по основній сумі кредиту в розмірі 1 196 759,32 дол. США, що станом на 27 січня 2015 року еквівалентно 19 027 276,43 грн (1 дол. США = 15, 899 грн), заборгованості за процентами в розмірі 207,35 дол. США (еквівалент 3 296,66 грн), нарахованої банком пені в розмірі 2 195 004,78 грн.

Первісні позовні вимоги банку про стягнення з відповідачів штрафу (фіксованої частини) в розмірі 250 грн та штрафу (процентна складова) в розмірі 1 061 278,89 грн, а всього 1 061 528,89 грн, колегія суддів апеляційного суду визнала безпідставними, виходячи з того, що законодавством України заборона подвійна цивільно-правова відповідальність за одне і те саме правопорушення, а в цьому випадку має місце саме така відповідальність, оскільки умовами кредитного договору 4.1 і 4.3 передбачено застосування пені та застосування санкцій у вигляді нарахування штрафів як види цивільно-правової відповідальності за одні і ті ж самі порушення умов кредитного договору.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7, крім іншого, просить скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року і залишити в силі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року.

Касаційна скарга ОСОБА_7 мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків, що порука в цьому випадку не припинилася, оскільки суд не врахував висновки, зазначені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 жовтня 2015 року, постановленої в межах попереднього розгляду цієї самої справи, а саме, що ПАТ КБ «ПриватБанк», пред'явивши вимогу від 28 січня 2008 року про дострокове стягнення кредитної заборгованості, змінив строк виконання основного зобов'язання і зобов'язаний був пред'явити вимогу до поручителя протягом шести місяців з дати закінчення добровільного виконання такої вимоги, протягом 30 днів, а саме з 02 березня 2008 року. Шестимісячний строк пред'явлення вимоги банку до поручителя сплив 02 вересня 2008 року і договір поруки від 17 грудня 2007 року припинив свою дію, що обґрунтовано встановив районний суд при вирішенні спору. ОСОБА_7 вказує, що банк звернувся до суду з позовними вимогами до поручителя лише 14 січня 2013 року, після спливу трирічного строку позовної давності, і в позові до поручителя з цих підстав також слід відмовити. Ще ОСОБА_7 звертає увагу касаційного суду на ту обставину, що додаткові договори до кредитного договору та договору поруки, укладені між сторонами після пред'явлення банком дострокової вимоги до поручителя і боржника, за своєю суттю є самостійними договорами кредиту та поруки і їх умови сторонами у повному обсязі виконано, а тому ці додаткові договори не повинні враховуватися при вирішенні цього спору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2017 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам право на подання заперечення на касаційну скаргу, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому в квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_7 і залишити без змін рішення апеляційного суду.

Заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивує тим, що апеляційний суд вирішив спір з дотриманням вимог матеріального та процесуального законодавства, що доводи касаційної скарги не ґрунтуються на чинному законодавстві та є припущеннями, які не заслуговують на увагу касаційного суду.

Правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу інші сторони у справі не скористалися.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

При вирішенні цього спору суди попередніх інстанцій встановили, що 17 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № DNHLGK00000814, за умовами якого, банк надав, а позичальник отримав у кредит грошові кошти у розмірі 1 634 850 дол. США під 11,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15 грудня 2017 року, відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит і сплатити проценти у встановленому договором розмірі та строки.

Того ж дня між відповідачем ОСОБА_7 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір поруки № DNHLGK00000814, за умовами якого ОСОБА_7 зобов'язався солідарно та у повному обсязі відповідати перед банком за виконання ОСОБА_9, своїх обов'язків за кредитним договором від 17 грудня 2007 року № DNHLGK00000814.

Через виникнення кредитної заборгованості 28 січня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило боржникові і поручителеві вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості, яку ОСОБА_7 та ОСОБА_9 отримали 31 січня 2008 року.

Після направлення цієї вимоги між ПАТ КБ «ПриватБанк» та боржником, а також окремо і з поручителем, в період з 25 листопада 2009 року по 26 листопада 2010 року були додатково укладені додаткові угоди як до кредитного договору так і до договору поруки, які також підписані сторонами. Зазначеними додатковими угодами сторони знову змінили строк погашення кредитної заборгованості.

З наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості за кредитним договором від 17 грудня 2007 року № DNHLGK00000814 станом на 01 квітня 2013 року вбачається, що непогашений відповідачами кредитний борг загалом становить 22 287 106,76 грн, у тому числі: борг по тілу кредиту в розмірі 19 027 276,43 грн, борг за нарахованими процентами в розмірі 3 296,66 грн, борг з нарахованої пені в розмірі 2 195 004,78 грн, штрафу в розмірі 1 061 528,89 грн (а. с.145-153, том 4).

Враховуючи вимоги та обґрунтування касаційної скарги, між сторонами у справі існує, крім іншого, спір щодо припинення поруки та наявності у поручителя обов'язку відповідати перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за невиконаними кредитними зобов'язаннями позичальника ОСОБА_8 При цьому, між сторонами є спірним питання також і щодо строку дії основного зобов'язання за кредитом та дії поруки.

З цього приводу слід зазначити, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року (провадження № 14-145цс18).

З розділів 3, 7 кредитного договору від 17 грудня 2007 року № DNHLGK00000814 видно, що погашення кредиту має відбуватися періодичними щомісячними платежами (а. с. 20, 22, том. 1) з 20 по 25 число кожного місяця (щомісячний платіж - 23 350,46 доларів США, який складається з боргу по кредиту, процентів, винагород), а тому з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі. Тобто банк мав протягом встановленого в договорі поруки строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання пред'явити вимоги до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя протягом встановленого в договорі поруки строку після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом з тим, правовідносини поруки за договором не можуть вважатися припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу встановленого в договорі поруки строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Апеляційний суд, вважаючи що порука ОСОБА_7 не припинилася у повному обсязі, не звернув уваги на ту обставину, що останні платежі за кредитом було здійснено у грудні 2012 року, крім того, до цього уже існувала кредитна заборгованість за щомісячними платежами, що підтверджується достроковою вимогою банку, направленою боржникові і поручителеві 28 січня 2008 року. За договором поруки від 17 грудня 2007 року № DNHLGK00000814 відповідальність поручителя, в тому числі, за несплату боржником чергового щомісячного платежу за кредитом настає після одержання поручителем письмової вимоги кредитора із зазначенням невиконаного (-их) зобов'язання (-нь), і така вимога кредитора має бути виконана поручителем протягом п'яти днів з дня її одержання (пункти 5, 16 договору поруки, а. с. 31, том 1).

Апеляційний суд не з'ясував, чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах встановленого в договорі поруки строку за кожним щомісячним простроченим платежем, та чи припинилась порука за окремими платежами, а тому дійшов передчасних висновків, що порука ОСОБА_7 не припинилася у повному обсязі.

Крім того, при вирішенні спору, апеляційний суд не звернув уваги на ту обставину, що наданий позивачем розрахунок заборгованості включає борг за тілом кредиту, процентами та пенею, нарахований банком за весь час дії кредитного договору до 28 січня 2015 року. Поза увагою апеляційного суду залишилася та обставина, що строк виконання основного зобов'язання банком було змінено шляхом подання позовної заяви 12 вересня 2011 року до боржника та поручителя (а. с. 231-233, том 1), що підтверджується самим банком (а. с. 6, том 2), і з того часу банк не має права нараховувати передбачені договором проценти та пеню.

Зменшуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» вказав, що заборгованість за цим кредитним договором частково погашена за рахунок реалізації іпотечного майна, яким також було забезпечено вказаний вище кредит ОСОБА_8 (а. с. 140-144, том 4). Матеріали цієї справи (а. с. 14-27, том 4) містять копії судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення кредитної заборгованості за кредитним договором від 17 грудня 2007 року № DNHLGK00000814.

Ці обставини мають значення для правильного вирішення цього спору і мали бути досліджені апеляційним судом при вирішенні спору, оскільки звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154 цс 18).

Також, відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

За змістом рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Положеннями пункту 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Суди не перевірили, які саме послуги надаються банком позичальнику за вказану в п.7.1 кредитного договору винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% щомісяця від суми виданого кредиту, та з вимогою про стягнення якої також звернувся позивач.

Аналогічні висновки про застосування зазначених норм права висловлені Верховним Судом України в постановах від 16 листопада 2016 року (провадження № 6-1746цс16) та від 6 вересня 2017 року (справа №531/648/15-ц).

Відповідно до пояснень банку (а. с. 106, том 4) та в заяві про зменшення розміру позовних вимог (а. с. 140-144, том 4) позивач зазначає про задоволення частини вимог за рахунок реалізації предмета іпотеки, вказує, що кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки, були в першу чергу спрямовані на погашення нарахованих процентів та винагороди банку. Задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції не перевірив правомірність такого зарахування банком отриманих коштів з огляду на викладені вище вимоги матеріальних норм права.

Також у суді першої інстанції позичальник неодноразово звертався з клопотанням про призначення судово-економічної експертизи з метою встановлення обсягу заборгованості перед позивачем, зокрема, з урахуванням коштів отриманих від реалізації предмета іпотеки, у задоволенні яких судом першої інстанції відмовлено. В апеляційній скарзі позивальник звертав увагу суду апеляційної інстанції на порушення судом першої інстанції процесуальних норма щодо порядку призначення експертизи, однак такі доводи залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції.

Отже наявні підстави вважати, що апеляційний суд при розгляді цієї справи не виконав належним чином вимог статті 303 ЦПК України, не перевірив у достатньому обсязі підстав і вимог первісного та зустрічного позовів, дійшов передчасних висновків про дію поруки ОСОБА_7 у повному обсязі, про обґрунтованість розрахунків ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо розміру та складових кредитної заборгованості, включаючи нараховані банком проценти і пеню поза межами дії строку виконання кредитного договору та щомісячну винагороду банку за надання кредиту.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений процесуальними повноваженнями оцінювати зібрані у справі докази, що не дає можливості Верховному Суду перевірити обґрунтованість вимог позивачів у справі в достатньому обсязі. Тому оспорюване в касаційному порядку рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з переданням справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених частинами третьою та четвертою статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська