Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 757/2529/14-ц

провадження № 61-22488св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

представник заявника - ОСОБА_2,

заінтересовані особи: державний виконавець відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Кириленко Даря Михайлівна, ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року у складі судді Новака Р. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 січня 2017 року у складі суддів: Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О., Саліхова В. В.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою про зобов'язання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві КириленкоД. М. вчинити дії.

Скарга мотивована тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 58 715 грн 10 коп. та судові витрати у розмірі 587 грн 15 коп., всього стягнуто 59 302 грн 25 коп. 11 грудня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № 45763227 з примусового виконання вищезазначеного рішення суду. На виконання рішення суду ОСОБА_1 було добровільно передано ОСОБА_4 грошові кошти частинами у наступних розмірах: 20 000 грн - 12 червня 2015 року, 10 000 грн - 24 листопада 2015 року, що підтверджується розписками, та 29 302 грн 25 коп. - 25 грудня 2015 року, які останній отримав 11 січня 2016 року поштовим переказом. Таким чином, станом на 11 січня 2016 року ОСОБА_1 у добровільному порядку у повному обсязі виконала рішення суду та свої зобов'язання перед ОСОБА_4 Проте, державний виконавець відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Кириленко Д. М. не вчинила дій щодо закінчення виконавчого провадження. 15 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулась до державного виконавця та начальника відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві із заявою про закриття виконавчого провадження у зв'язку із фактичним виконанням, проте отримала відмову. Вказувала, що такі дії державного виконавця є неправомірними та порушують права заявника.

Посилаючись на викладені обставини, просила зобов'язати державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Кириленко Д. М., або іншу особу, в провадженні якої перебуває виконавче провадження № 45763227, задовольнити заяву ОСОБА_1 щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 757/2529/14-ц від 12 червня 2014 року, виданого Печерським районним судом м. Києва, у зв'язку з повним виконанням боржником - ОСОБА_1 рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2014 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Кириленко Д. М. або іншу особу, в провадженні якої перебуває виконавче провадження № 45763227, вчинити дії щодо перевірки виконання боржником рішення суду за виконавчим листом № 757/2529/14-ц від 12 червня 2014 року, виданого Печерським районним судом м. Києва.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державним виконавцем належним чином не виконані покладені на нього обов'язки щодо перевірки заяв ОСОБА_1 про повне виконання рішення суду та закриття виконавчого провадження. Винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з повним фактичним виконанням боржником рішення суду можливе лише після повної перевірки виконання рішення суду.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 січня 2017 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що постанова про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із виконанням рішення суду може бути винесена тільки після проведення перерахунку залишку заборгованості та при встановленні відсутності боргу.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та прийняти нову постанову про задоволення скарги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами встановлено порушення державним виконавцем та начальником відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Закону України «Про виконавче провадження». З урахуванням того, що бездіяльність державного виконавця щодо неприйняття постанови про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із фактичним виконанням рішення суду призвела до порушення законних прав та інтересів ОСОБА_1, суди на виконання вимог частини другої статті 387 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи), повинні були зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення прав ОСОБА_1

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 383 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду скарги) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно статті 387 ЦК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Суди установили, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором безвідсоткової позики у розмірі 58 715 грн 10 коп. та 587 грн 15 коп. судових витрат, всього стягнуто 59 302 грн 25 коп.

11 грудня 2014 старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Білоусом О. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 45763227 з примусового виконання виконавчого листа № 757/2529/14-ц від 12 червня 2014 року.

15 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до державного виконавця та начальника відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві із заявами щодо закриття виконавчого провадження № 45763227 та надала докази на підтвердження виконання нею своїх зобов'язань перед ОСОБА_4 за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2015 року, а саме: розписку ОСОБА_4 від 12 червня 2015 року про отримання ним від ОСОБА_1 - 20 000 грн на виконання договору позики від 23 грудня 2010 року; розписку від 24 листопада 2015 року про отримання ним 10 000 грн на виконання договору позики від 23 грудня 2010 року та поштовий переказ про отримання 11 січня 2016 року від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 29 302 грн 25 коп.

Згідно відповіді начальника відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Коблош О. Й. виконавче провадження не підлягає закінченню, оскільки 17 лютого 2016 року на адресу відділу надійшла заява ОСОБА_4, про те, що залишок боргу ОСОБА_1 становить 30 000 грн.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 1 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон України «Про виконавче провадження), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частинами першою, третьою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Частиною третьою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Як передбачено частиною другою статті 83 Закону України «Про виконавче провадження» начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Установлено, що на підтвердження виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2014 року ОСОБА_1 надано розписки від 12 червня 2015 року та від 24 листопада 2015 року про те, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 20 000 грн та 10 000 грн на виконання договору позики від 23 грудня 2010 року, вищезазначеним рішенням Печерського районного суду м. Києва постановлено стягнути суму боргу саме за договором позики від 23 грудня 2010 року.

Згідно листа від 16 лютого 2016 року ОСОБА_4 на адресу відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві останній повідомив про те, що розписки про отримання ним грошових коштів у сумі 20 000 грн від 12 червня 2015 року та у сумі 10 000 грн від 24 листопада 2015 року дійсно мали місце, але ці кошти були передані ОСОБА_1 на виконання зобов'язань за договором позики, які значно більші, ніж сума, стягнута за рішенням суду. Крім того, ОСОБА_4 зазначив про те, що 25 грудня 2015 року шляхом поштового переказу отримав від ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 29 302 грн 25 коп. Заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 становить 30 000 грн.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що стягувач ОСОБА_4 заперечував проти повного виконання ОСОБА_7 рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зобов'язання державного виконавця прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик