Постанова

Іменем України

11 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 465/2453/16-ц

провадження № 61-30391св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Франківського районного суду міста Львова від 08 лютого 2017 року у складі судді Козюренка Р. С. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила скасувати накази комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про звільнення та про оголошення простою, поновити її на посаді молодшої медсестри психіатричного туберкульозного відділення № 17 комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2016 року до дня поновлення її на роботі та за час незаконно оголошеного простою у розмірі 55 099,38 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з червня 2003 року вона працювала молодшою медсестрою психіатричного туберкульозного відділення № 17 комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та була звільнена на підставі наказу від 07 квітня 2016 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із зміною в організації виробництва і праці.

Проте профспілковий комітет, членом якого вона була, не надавав згоди на її звільнення. Крім того, адміністрація підприємства не врахувала, що вона має переважне право на залишення на роботі, оскільки має більш високу кваліфікацію.

Посилаючись на порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при її звільненні, просила позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 08 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Скасовано наказ виконуючого обов'язки головного лікаря комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 07 квітня 2016 року № 197 в частині звільнення із займаної посади молодшої сестри медичної стаціонару відділення № 17 ОСОБА_4

Поновлено ОСОБА_4 на посаді молодшої сестри медичної стаціонару відділення № 17 комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Стягнуто з комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 32 253,60 грн.

Відповідно до статті 235 КЗпП України допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України, проведено з порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України, роботодавець не виконав свій обов'язок щодо її працевлаштування.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2017 року рішення Франківського районного суду міста Львова від 08 лютого 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача було здійснено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки останній не були запропоновані всі наявні вакантні посади.

У липні 2017 року комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, та порушення вимог процесуального права, а саме: статей 59, 60, 214 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зокрема, зазначав, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про наявність підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі.

Вказував, що позивач була письмово попереджена про звільнення, вона неодноразово належним чином повідомлялась про наявні вакантні посади, проте заяву про прийняття на ці посади не подавала.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 465/2453/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що з червня 2003 року ОСОБА_4 працювала молодшою медсестрою стаціонару відділення № 17 комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Наказом від 02 лютого 2016 року № 59 вирішено ліквідувати з 08 квітня 2016 року психіатричне туберкульозне відділення № 17 комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та скоротити в мережі ліжкового фонду 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення № 17, а також скоротити чисельність працівників цього відділення у зв'язку з його ліквідацією.

Наказом від 07 квітня 2016 року № 197 ОСОБА_4 звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України.

Встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, які полягали в тому, що психіатричне туберкульозне відділення № 17 комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», яке розраховано на 50 ліжок, є недовантаженим (проходило лікування лише декілька пацієнтів, а станом на 01 лютого 2016 року пацієнтів немає), які призвели до необхідності закриття такого відділення із одночасним та повним скороченням його штату і чисельності працівників відділення.

Згідно з актом від 24 лютого 2016 року «Про запропоновані вакантні посади» працівникам комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», в тому числі й ОСОБА_4, було запропоновано вакантні посади в інших відділеннях. В акті зазначено, що вищезазначені особи, в тому числі й позивач, від отримання акта та підпису в ньому відмовились.

Разом із тим, вищезгаданий акт не містить відомостей про те, які саме посади працівникам пропонувалися, в який спосіб та як зафіксовано цей факт.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), належним чином перевірив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, та зробив правильний висновок про те, що звільнення позивача на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України було здійснено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки ОСОБА_4 не були запропоновані всі наявні вакантні посади.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи,а зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Доводи скарги про те, що позивачу неодноразово пропонувались вакантні посади, від яких вона відмовилась, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять і суд не встановив чіткого переліку вакантних посад, які були б запропоновані особисто ОСОБА_4

Акти від 24 лютого 2016 року та від 07 квітня 2016 року, на які посилався комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» під час розгляду справи і в касаційній скарзі, такого переліку не містять, у них лише констатовано, що працівникам, зокрема й ОСОБА_4, вакантні посади пропонувались.

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про поновлення позивача на роботі як такої, що звільнена з порушенням вимог трудового законодавства. Суди також правильно стягнули середній заробіток за час вимушеного прогулу, розрахувавши його відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Інші аргументи касаційної скарги також не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Франківського районного суду міста Львова від 08 лютого 2017 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 08 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Франківського районного суду міста Львова від 08 лютого 2017 року у зупиненій його частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат