Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 621/1908/16-ц

провадження № 61-19775св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, Зміївська міська рада Харківської області, відділ Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області, у складі судді Носова Г. С., від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Довгаль А. П., Овсяннікової А. І., від 25 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, Зміївської міської ради Харківської області, відділу Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області про усунення порушень права власності на землю.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,080 га. Її земельна ділянка має спільну межу з земельною ділянкою ВАТ ВКО «Меркурій», на якій знаходився роздрібний торгівельний павільйон. В подальшому власницею павільйону стала ОСОБА_3 Між ОСОБА_3 та Зміївською міською радою неодноразово були укладені договори оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_3 користується земельною ділянкою за цією адресою на підставі договору оренди від 28 березня 2016 року. Позивач вважає, що договір оренди від 28 березня 2016 року, укладений між Зміївською міською радою та ОСОБА_3, є недійсним, оскільки на підставі цього договору Зміївська міська рада передала у користування відповідача частину земельної ділянки, яка належить позивачу на праві власності.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила суд визнати договір оренди земельної ділянки від 28 березня 2016 року, укладений між Зміївською міською радою та ОСОБА_3, недійсним. Вилучити з Державного земельного кадастру кадастровий номер НОМЕР_1 земельної ділянки площею 0,0408 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язати управління Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області внести відомості до Державного земельного кадастру про земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 14 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів встановлення на місцевості меж її земельної ділянки з боку земельної ділянки, щодо якої укладено спірний договір оренди, та присвоєння їй кадастрового номера, а тому немає підстав вважати належну позивачу земельну ділянку сформованою. Відсутні підстави для тверджень, що з боку землекористувача ОСОБА_3 є порушення прав землевласника ОСОБА_2 Позивачем також не надано доказів зміщення межі землекористування внаслідок збільшення площі забудови, яка розташована на суміжній земельній ділянці, що передана в оренду відповідачу. Оскільки позивачем не надано доказів порушення її права власності на належну їй земельну ділянку, відсутні й підстави вважати, що Зміївська міська рада, укладаючи спірний договір оренди, розпорядилася земельною ділянкою, частина якої не є власністю територіальної громади.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 14 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що оспорюваним договором оренди порушено її право на належну їй земельну ділянку.

13 червня 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення. Судами не враховано, що після виготовлення у 2013 році технічної документації на належну ОСОБА_2земельну ділянку, останній було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру та присвоєнні їй кадастрового номеру, оскільки на її земельну ділянку зі сторони суміжного землекористувача є накладення земельної ділянки. У технічній документації до Державного акту на право власності на землю № 694165, який виданий Зміївською міською радою народних депутатів 14 листопада 2001 року, що була надана в якості доказу, містяться усі необхідні документи та висновки, регламентовані для складання державних актів на час отримання права власності за діючим законодавством. А саме, технічний звіт містить протокол узгодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками, відповідно до якого у присутності землевласників суміжних земельних ділянок здійснено закріплення в натурі та узгоджено межі земельної ділянки, претензій з боку землекористувачів не було. Позивач посилається не те, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, визначено, що якщо межові знаки раніше були встановлені, то немає ніякої необхідності встановлювати їх ще раз. Такі дії необхідні лише у тих випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Право власності на належну позивачу земельну ділянку не припинялося. Судами не надано належної оцінки доводам позивача, що при відведенні земельної ділянки згідно договору оренди від 28 березня 2016 року межі взагалі не встановлювалися, кадастрова зйомка та польові роботи не проводилися. В акті виїзної комісії Зміївської міської ради від 29 січня 2016 року про встановлення меж земельної ділянки, яка передавалася в оренду ОСОБА_3, межі було погоджено без позивача, при цьому їх було погоджено міським головою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

06 вересня 2017 року ОСОБА_3 направила до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2, мотивуючи їх тим, що суд першої та другої станції повно з'ясували обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення. Позивачем у касаційній скарзі не зазначено жодної норми земельного законодавства, які було порушено судами при розгляді даної справи. Відповідач зазначає, що оформлення земельної ділянки, право оренди якої оскаржується, здійснювалось за рахунок земель комунальної власності, жодних порушень чинного законодавства не допущено. Право власності на сформовану земельну ділянку зареєстровано за територіальною громадою, після чого було здійснено реєстрацію права оренди. У позивача відсутні документи про встановлення в натурі меж її земельної ділянки, у якої також відсутній і кадастровий номер.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Зміївської міської ради Харківської області, відділу Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області про усунення порушень права власності на землю.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,080 га (а. с. 7 т. 1).

02 серпня 2012 року між Зміївською міською радою Харківської області та ОСОБА_4 укладено договір оренди, за умовами якого орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування нежитлової будівлі (магазину), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0368 га - забудовані землі, у тому числі 0,0224 га - капітальна одноповерхова будівля, 0,0018 га - тимчасова, 0,0126 га - під проїздами, проходами, площадками для обслуговування нежитлової будівлі (магазину) (а. с. 8-11 т. 1). Вказаний договір оренди припинено.

ОСОБА_3 було замовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, який було розроблено та в подальшому затверджено рішенням Зміївської міської ради Харківської області від 26 лютого 2016 року.

28 березня 2016 року між Зміївською міською радою Харківської області та ОСОБА_4 укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування нежитлової будівлі (магазину), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0408 га - забудовані землі, з них: 0,0242 га капітальна будівля, прибудинкова територія 0,0166 га для обслуговування нежитлової будівлі (магазину).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно із статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач просила визнати недійсним договір оренди від 28 березня 2016 року, укладений між Зміївською міською радою та ОСОБА_3, посилаючись на те, що Зміївська міська рада передала у користування відповідача частину земельної ділянки, яка належить їй на праві власності.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не довела належними доказами порушення її прав оспореним договором оренди від 28 березня 2016 року, не довела, що межі суміжної земельної ділянки, на якій розташоване нежитлове приміщення, накладаються на межі земельної ділянки, власником якої вона є.

Судами також було встановлено, що Зміївською міською радою 14 листопада 2001 року був виданий ОСОБА_2 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Позивач зверталась до землевпорядної установи для отримання кадастрового номеру лише у 2013 році, тобто після укладання договору оренди землі між Зміївською міською радою та ОСОБА_3 у 2012 році.

Позивач не довела, що орендована земельна ділянка відповідачем у 2012 році змінила свої межі в сторону належної позивачу суміжної земельної ділянки, частиною якої користується відповідач на підставі оспореного договору оренди від 28 березня 2016 року.

Слід також зазначити, що договір оренди земельної ділянки від 28 березня 2016 року був укладений між Зміївською міською радою та ОСОБА_3 на підставі рішення Зміївської міської ради від 25 грудня 2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; на підставі рішення VІ сесії VІІ скликання від 26 лютого 2016 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для обслуговування нежитлової будівлі (магазину), за адресою: АДРЕСА_1.

Право власності на сформовану земельну ділянку, яка в подальшому передавалась в оренду, зареєстровано за територіальною громадою в особі Зміївської міської ради. Здійснена реєстрація права оренди земельної ділянки. Первинне право власності Зміївської міської ради на земельну ділянку, яка передана в оренду ОСОБА_3, не оспорено.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин нормиматеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог позивача, оскільки останньою не доведено порушення її права оспореним договором оренди суміжної земельної ділянки.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, у справі (№ 621/755/13-ц) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: відділ Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області, Зміївська міська рада Харківської області, про поновлення права користування земельною ділянкою Балаклійським районним судом Харківської області 11 вересня 2017 року ухвалено рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 Зобов'язано ОСОБА_2 повернути самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 34,45 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до схеми самовільно зайнятої земельної ділянки, позначену буквами «А»-«Б»- «С»-«Д»-«Е». Зобов'язано ОСОБА_2 привести земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, у придатний для використання стан шляхом знесення шиферного паркану з боку північно-східної сторони (ділянка НОМЕР_2) довжиною 5,73 метра відповідно до схеми самовільно зайнятої земельної ділянки, позначену буквами «Д»-«Е» та з боку АДРЕСА_1 довжиною 1,25 м, позначену буквами «А»-«Б». Судом за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи встановлено невідповідність займаної ОСОБА_2 площі земельної ділянки державному акту на право власності на землю.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 11 вересня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 30 жовтня 2017 року, яким вирішено питання розподілу судових витрат, залишено без змін.

В результаті розгляду судових спорів встановлено, що саме ОСОБА_2 порушує права землекористувача суміжної земельної ділянки ОСОБА_3

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк