РІШЕННЯ

іменем України

19 вересня 2018 року м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Скрипника С.М.,

за участю секретаря судового засідання Брайловської М.М.,

за участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сватове Луганської області цивільну справу за позовною заявою Міського комунального підприємства «Сватівський водоканал» до ОСОБА_2, третя особа Сватівська міська рада Луганської області про покриття шкоди, заподіяної підприємству, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач МКП «Сватівський водоканал» звернувся до суду з позовом, який обґрунтовано тим, що рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 15.02.2017 року у справі № 426/8457/16-ц про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування матеріальної шкоди було скасовано наказ Міського комунального підприємства «Сватівський водоканал» № 52 к від 05.07.2016 року про звільнення ОСОБА_3. ОСОБА_3 було поновлено на посаді заступника головного бухгалтера МКП «Сватівський водоканал» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 42424,58 грн., моральну шкоду в розмірі 3000 грн., судовий збір у сумі 551,2 грн.

Таким чином, в результаті незаконного звільнення працівника підприємству нанесено матеріальну шкоду у розмірі 55309,19 грн.

Винною особою у незаконному звільненні ОСОБА_3 є колишній директор підприємства ОСОБА_2, який видав наказ про її звільнення. Оскільки він був наділений правом звільнення працівників і саме він несе повну відповідальність за незаконне звільнення ОСОБА_3,тому саме з вини ОСОБА_2 підприємству нанесено матеріальну шкоду.

Просить суд стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 55309,19 грн. на користь Міського комунального підприємства «Сватівський водоканал», а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 1762 грн.

Відповідач ОСОБА_2 надав суду відзив на позовну заяву, яку обґрунтовує тим, що він перебував у трудових відносинах з позивачем в період часу з 12.05.2016 по 24.11.2017 та виконував обовязки керівника (директора) МКП «Сватівський водоканал». Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 15.02.2017 року було скасовано наказ № 52-к від 04.07.2016 року МКП «Сватівський водоканал» про звільнення ОСОБА_3, останню поновлено на посаді та стягнуто з МКП «Сватівський водоканал» середній заробіток за час вимушеного прогулу,судовий збір, моральну шкоду загальною сумою 45975,78 грн. Дане рішення було фактично виконано та сплачено ЄСВ в розмірі 9333,41 грн. та сплачено судовий збір 551,20 грн.

Позивачу про прийняття рішенням Сватівським районним судом Луганської області стало відомо 15.02.2017, загально відомим цей факт став з дня оприлюднення даного рішення на сайті суду, тобто 23.02.2017 року.

Вважає, що позов був поданий неналежним позивачем, оскільки власником майна МКП «Сватівський водоканал» є територіальна громада м. Сватове та позивач підзвітний та підпорядкований Сватівській міській раді через виконавчий комітет Сватівської міської ради, тобто по відношенню до позивача є уповноваженим власником органом.

Також вважає, що строк позовної давності для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду з позовними вимогами пропущений відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

В звязку з цим просить суд у позові МКП «Сватівський водоканал» просить відмовити.

19 червня 2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив, яка обґрунтована тим. що доводи відповідача щодо заперечення позову є безпідставними та не підлягають задоволенню в звязку з тим, що доводи позивача про закінчення строку давності неможливо прийняти до уваги, оскільки МКП «Сватівський водоканал»» це юридична особа і всі дії від її імені вчиняють уповноважені працівники цієї особи. Тобто на день оприлюднення рішення суду саме відповідач був уповноваженою особою та зобовязаний був здійснювати контроль за недопущенням спричинення шкоди підприємству, і саме йому стало відомо про нанесення шкоди підприємству, але він не вжив заходів до її відшкодування та приховав даний факт від інших заінтересованих осіб, оскільки приховуючи факт не покриття шкоди, то день оприлюднення рішення не можливо вважати днем виявлення заподіяння шкоди підприємству. Вважає, що строк позовної давності необхідно розраховувати саме з дати, коли новому директору, а саме ОСОБА_4, уповноваженому представляти підприємство стало відомо про нанесення шкоди підприємству, коли було виявлено спричинену шкоду підприємству. Даний строк необхідно розраховувати з 30.11.2017 року дати складення протоколу за результатами інвентаризації матеріальних цінностей та бухгалтерських рахунків. Після призначення 02.11.2017 року т.в.о. директора МКП «Сватівський водоканал» видав наказ про проведення інвентаризації № 39 від 08.11.2017 року в ході якої було виявлено оплату незаконного звільнення працівника. Що стосується правомочностей МКП «Сватівський водоканал» на звернення до суду необхідно зазначити, що саме МКП «Сватівський водоканал» є належним позивачем по даній справі, оскільки саме МКП «Сватівський водоканал» було проведено виплати відповідно до рішення суду і саме підприємством кошти, призначені на розвиток підприємства було витрачено на виплату за результатами незаконного звільнення.

Також 19.06.2018 представник третьої особи Сватівської міської ради Луганської області ОСОБА_5 надала суду пояснення згідно якого зазначила, що заперечення проти позову вважає необґрунтованими в звязку з наступним.

Сватівська міська рада не може виступати позивачем у даній справі, оскільки кошти сплачувалися підприємством. Хоча частина коштів і надавалася субвенцією підприємству, але була використана не на розвиток підприємства, а на покриття витрат незаконного звільнення. З моменту перерахування коштів з міського бюджету підприємству розпорядження ними та відповідальність за використання несе підприємство, зокрема посадові особи, які мають право підпису фінансових документів. Тому шкода нанесена саме комунальному підприємству. Уповноваженим органом представляти підприємство в усіх установах і органах є керівник підприємства.

Крім того, законодавством встановлено річний строк подачі позову про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної підприємству з дня виявлення. Звертає увагу, що законодавець акцентує увагу на початок перебігу строку як на день виявлення заподіяної шкоди. Тобто день винесення рішення суду про зобовязання підприємства сплатити кошти за незаконне звільнення не є початком перебігу строку. Оскільки рішення могло в цей день не набрати законної сили, могло бути оскаржене в апеляційному порядку, могло бути невиконане до теперішнього часу. Оскільки відповідач був уповноваженим органом звернення до суду, але не вживав заходів щодо відшкодування шкоди, діючи у власних інтересах, не повідомив засновника чи правоохоронні органи про спричинення шкоди підприємству, не можна вважати початком перебігу річного строку дату оприлюднення рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Таким днем є день, коли уповноваженим органом представляти інтереси підприємства був призначений ОСОБА_4 За наказом керівника, після його призначення була проведена інвентаризація по підприємству, в ході якої було виявлено, що кошти на виконання рішення суду перераховано, але покриття (відновлення) таких коштів не проведено. Таким чином, датою виявлення шкоди заподіяної працівником підприємству є дата підписання протоколу інвентаризаційної комісії.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов та відповідь на відзив підтримала з підстав, зазначених у ньому, суду дала пояснення, аналогічні викладеному у позові та відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав свій відзив на позов та просить суд відмовити у задоволенні позову в звязку з пропуском позовної давності.

Представник третьої особи Сватівської міської ради Луганської області ОСОБА_5 надала суду заяву, в якій просить суд дану справу слухати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні матеріали справи, надані докази, вважає, що позовні вимоги МКП «Сватівський водоканал» не підлягають задоволенню в звязку з наступним.

Згідно ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, судом встановлено, що в період часу з 12.05.2016 року по 24.11.2017 року ОСОБА_2 виконував обовязки керівника (директора) МКП «Сватівський водоканал».

Відповідно до Статуту МКП «Сватівський водоканал», управління підприємством здійснює директор (керівник), який призначається на посаду на контрактній основі та звільняється з посади Сватівським міським головою. Та до його компетенції входить, зокрема, приймання та звільнення з посади працівників.

В період виконання таких обовязків своїм наказом № 4 від 04 липня 2016 року відповідач ОСОБА_2 звільнив ОСОБА_3 заступника головного бухгалтера за порушення трудової дисципліни (а.с.22).

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 15 лютого 2017 року ОСОБА_3 було поновлено на роботі, стягнуто з МКП «Сватівський водоканал» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 42424,58 грн., моральної шкоди 3000 грн., судовий збір у розмірі 551,20 грн., про що суду надано копію зазначеного рішення (а.с.3-5).

Таким чином, в результаті незаконного звільнення працівника підприємству нанесено матеріальну шкоду у розмірі 55309,19 грн., з яких 42424,58 грн. виплата заробітної плати за час вимушеного прогулу; 9333,41 грн. нарахування ЄСВ на заробітну плату; 3000 грн. матеріальна шкода; 551,2 грн. судовий збір. Та на виконання рішення суду в частині негайного виконання рішення підприємством було виплачено ОСОБА_3 5370,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 17.02.2017 року № 107. В подальшому 13.03.2017 року підприємством було виплачено 37054,38 грн., заробітної плати за час вимушеного прогулу разом з матеріальною шкодою та утримання з заробітної плати, що підтверджується платіжними дорученнями від 13.03.2017 року № 24, 25, 27. Також підприємство відповідно до законодавства було проведено відповідні нарахування на доходи працівника, які склали 9333,41 грн. і були сплачені підприємством 13.03.2017 року, що підтверджується платіжним дорученням № 26. Підприємством було сплачено відповідно до вимог рішення суду судовий збір у розмірі 551,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 06.04.2018 року № 595, а також бухгалтерською довідкою (а.с.7-12).

Отже, незаконним звільненням працівника та, як наслідок, його поновлення на роботі, підприємству було спричинено шкоду у розмірі 55309,19 грн.

Таким чином, саме відповідач ОСОБА_2 несе відповідальність за незаконне звільнення ОСОБА_3 і саме з його вини підприємству нанесено матеріальну шкоду.

За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до ст.. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обовязок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Разом з тим, частиною 3 ст. 233 КЗпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 КЗпП України визначено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Отже, у даному випадку, враховуючи обставини справи, застосовується спеціальна позовна давність, строк якої становить один рік.

Відповідно до довідки, виданої заступником керівника апарату Сватівського районного суду Луганської області від 19.09.2018 року за № 235 про те, що по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до МКП «Сватівський водоканал» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди 15.02.2017року винесено рішення по справі. В судовому засіданні були присутні позивач ОСОБА_3 і представник відповідача ОСОБА_2, які отримали 15.02.2017 року копію рішення, про що в матеріалах справи містяться розписки. Зазначене рішення набрало законної сили 06.03.2017 року та 10.03.2017 року виданий виконавчий лист (а.с.69).

На виконання вказаного рішення, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 були сплачені відповідні кошти, стягнуті з МКП «Сватівський водоканал», про що надані відповідні платіжні доручення від 17.02.2017 року на суму 5370,20 гривень, від 14.03.2017 року на суму 636,37 гривень, від 14.03.2017 року на суму 7636,42 гривень, від 14.03.2017 року на суму 9333,41 гривень, від 14.03.2017 року на суму 31781,49 гривень.

Днем виявлення заподіяної шкоди працівником є дата набрання рішення Сватівського районного суду Луганської області від 15.02.2017 року про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування шкоди законної сили.

Вказане рішення суду набрало законної сили 06.03.2017 року та 10.03.2017 року виданий виконавчий лист (а.с.69).

Отже, встановлений законодавством України строк звернення до суду з відповідним позовом про стягнення з працівника матеріальної шкоди, спричиненої підприємству сплив 07.03.2018 року, а до суду позивач звернувся лише 27 квітня 2018 року.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП, суд може поновити ці строки.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, суд зобов'язаний застосувати позовну давність лише за заявою сторони у спорі, причому така заява має бути подана до винесення судового рішення. Відповідач заявив про застосування позовної давності до виниклих правовідносин та просив відмовити з цих підстав у позові.

Із нормам ЦК України та КЗпП України, що регулюють позовну давність, можна дійти висновку, що пропущення особою строків позовної давності без поважних причин, за умови встановлення судом порушеного права, про захист якого вона просить, є підставою для відмови в задоволенні позову за спливом позовної давності.

В даному випадку суд вважає, що позивачем пропущено річний строк пред'явлення вимог до відповідача.

Заяв про поновлення такого строку представником позивача в судовому засіданні не заявлялося, у звязку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити через пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати на відповідача не покладаються.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що у позові МКП «Сватівський водоканал» слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 233,237 КЗпП України, ст.ст. 4,12,76-81,95,141, 263-265,273,354,355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Міського комунального підприємства «Сватівський водоканал» до ОСОБА_2, третя особа Сватівська міська рада Луганської області про покриття шкоди, заподіяної підприємству відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано Апеляційному суду Луганської області через Сватівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складено 28 вересня 2018 р.

Суддя: С.М. Скрипник