Єдиний унікальний номер 229/1949/18
Номер провадження 2/229/591/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2018 р. Дружківський міський суд Донецької області у складі:головуючого-судді Гонтар А.Л.

при секретареві Костенко В.М.

за участі позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідачів ОСОБА_4

ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Дружківського міського суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу від 06.11.2007 недійсним у частині покупця, та переведення права Покупця на Позивача,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_2 21 травня 2018 р. звернувся до Дружківського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу від 06.11.2007 недійсним у частині покупця, та переведення права Покупця на Позивача.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 06 листопада 2007 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі продажу квартири № АДРЕСА_5 Згідно п.2.1 зазначеного Договору продаж квартири здійснювалась за 63000 грн., з яких 12600 грн. відповідачами було сплачено під час підписання договору, а решта у сумі 50400 грн.- за рахунок кредитних коштів на протязі 3-х банківських днів з часу підписання Договору.

Відповідачі на час укладення договору купівлі-продажу не мали офіційного місця роботи, у зв'язку з чим не могли оформити на себе кредит, тому домовились з позивачем про оформлення кредиту з подальшим переоформленням квартири на позивача, як законного власника, якій буде сплачувати кошти Банку.

Він уклав кредитний договір з ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" на отримання кредиту в сумі 50400 грн. на придбання двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6

Кредит наданий йому на строк до 07 листопада 2017 року, сплачувався ним на протязі 10 років з відсотками та платежами за страховку.

Кредит був наданий йому на умовах застави майна - двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 з щорічною сплатою страхових платежів, право власності на об"єкт нерухомості квартиру за умовами Договору мало бути оформлено на позивача. Оспорюване майно до теперішнього часу находиться під арештом банку.

Відповідачами так і не була переоформлена квартира на нього, жодної суми в погашення боргу за кредитним договором не здійснювалось; грошові кошти, які він сплачував за кредитом він не дарував відповідачам, кквартиру планував використовувати для себе. За час придбання квартири та до теперешнього часу ніяких покращень майна, які призвели до здорожчання майна не здійснювалось.

На час оформлення договору купівлі-продажу та кредиту відповідачі у шлюбі не знаходились.

Відповідачі з 31 січня 2014 року перебувають в розлученні, одна кімната в квартирі закрита ОСОБА_9, яка в квартирі не проживає, не прописана, комунальні послуги не сплачує.

Вважає, що фактично він є власником квартири, оскільки усю суму вартості квартири сплачено особисто ним. Наприкінці 2017 року він остаточно зі слів ОСОБА_4 дізнався, що переоформлювати на нього квартиру ніхто не збирається. Тому пербіг позовної давності за даним позовом просить рахувати з цього часу.

Просить визнати договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Донецької області Миросєді В.М. недійсним в частині покупця та перевести право покупця за цим Договором на нього - ОСОБА_2 з виплатою відповідачам суми завдатку у розмірі 12600 грн.

Ухвалою Дружківського міського суду від 30 травня 2018 року провадження по справі було відкрито і призначено підготовче засідання на 20 червня 2018 року (а.с.27-28).

04 липня 2018 року Ухвалою Дружківського міського суду було задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с.47-48).

12 липня 2018 року відповідачем ОСОБА_5 було надано відзив на позовну заяву, згідно якого вона заперечувала проти задоволення позовних вимог (а.с.54).

26 липня 2018 року ОСОБА_2 надав до суду відповідь на відзив (а.с.67-145).

06 серпня 2018 року підготовче засіданн було закрито та справу призначено до судового розгляду на 01 жовтня 2018 року, задоволено кдопотання про виклик свідків у судове засідання, до матеріалів справи долучені документи, які надані відповідачкою ОСОБА_5 (а.с.148-149).

Позивач ОСОБА_2 з'явився у судове засідання, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та пояснив, що вони бажали купити квартиру дітям, оскільки у них не було коштів, він отримав кредит і сплатив його. В наступний час вважає, що він є власником квартири, оскільки кредит сплатив повністю, а гроші йому відповідачі не вернули.

Представник позивача ОСОБА_3 у судове засідання з'явилась, позовні вимоги ОСОБА_2 підтримала, вважає, що вони підлягають задоволенню, оскільки якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги визнав у повному обсязі, пояснив, що квартира придбана на їх ім'я на кошти батька, тому вони повинні вернути гроші позивачу. Була домовленість, що батько бере кредит, а вони його сплачують. Гроші давав батько, але для того, щоб в квартирі мешкали вони. Просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала, пояснила, що квартиру вони придбали за гроші, які надала її мати. Просить у задоволені позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 підтримав заперечення ОСОБА_9 та вважає, що не має правових підстав для задоволення позовних вимог. Якщо б позивач бажав придбати спірну кватиру для себе, йому нічого не заважало під час укладення договору купівлі-продажу оформити її на себе. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6, свідків ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_13 , дослідивши та оцінівши письмові докази у їх совокупності та співставленні, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають за таких підстав.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 06 листопада 2018 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_7 продає, а ОСОБА_4, ОСОБА_5 купують квартиру АДРЕСА_2, про що приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Миросєді В.М. було зроблено реєстраційний запис за № 8349 (а.с. 8 ). Наслідком укладення договору стала державна реєстрація за відповідачами права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Пунктами 2.1,2.2 договору купівлі-продажу передбачено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 63000 гривень, із яких 12600 гриіень одержані Продавцем до підписання договору, а решта грошей в сумі 50400 гривень буде сплачена Продавцю за рахунок отриманих кредитних коштів на протязі трьох банківських днів. Повний розрахунок за продану квартиру буде підтверджуватися письмовою заявою Продавця, справжність підпису на якій буде засвідчено нотаріально. Загальна вартість квартири згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 листопада 2007 року становить 5910 гривень (а.с.8).

Згідно заяви ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 від 07 листопада 2007 року підтверджено, що між ними проведено повні розрахунки за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на вимоги статті 235 ЦК України щодо удаваного правочину, а в подальшому також на статтю 217 ЦК України про правові наслідки недійсності окремих частин правочину.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до п. 9 зазначеної Постанови згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Із матеріалів справи вбачається, що спірний договір було укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально, окрім того, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов.

Разом з тим, позивач зазначив у позовній заяві, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 лише формально були зазначені в договорі в якості покупців, проте дійсним покупцем є він ОСОБА_2, оскільки він квартиру покупав для себе і для цього брав кредит, якій він сплатив сам. Відповідачі йому не надавали жодного разу грошей на сплату кредиту.

Проте з такими твердженнями позивача суд погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Як зазначалось вище, пунктом 2.1 договору передбачено, що за домовленістю сторін продаж квартири вчиняється за 63000 грн., які продавець отримала частково 06 листопаду 2007 року під час укладення цього договору, а решту коштів у сумі 50400 грн. 07 листопаду 2007 року, про що свідчить відповідна заява.

За положеннями п. 4.1 договору продавець та покупець у присутності нотаріуса стверджують, що договір, який укладається, спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

Під час судового розгляду справи свідок ОСОБА_14 пояснила, що кредит на покупку квартири брав її чоловік ОСОБА_2 Сплачував кредит ОСОБА_2 Вони першому сину подарували квартиру, а другому вирішили взяти кредит на квартиру. Кредит взяли у сумі 50000 грн.

Свідок ОСОБА_13 пояснила у судовому засіданні, що батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_14 їм з чоловіком подарували квартиру, а ОСОБА_4 вирішили узяти кредит на квартиру, який буде сплачувати ОСОБА_2, щоб синам не було прикро.

Суд, критично ставиться до показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_11, щодо оплати квартири повністю за гроші ОСОБА_11 під час укладення договору купівлі-продажу 06 листопада 2007 року, оскільки дані свідчення спростовуються заявою, яка засвідчена нотаріально 07 листопаду 2007 року про повний розрахунок за квартиру та п. 2.1 Договору купівлі-продажу, згідно якого під час укладення договору продавцю було передано 12600 грн.

В якості підтвердження факту передачі коштів за договором в судовому засіданні представником відповідача було надано розписку, за якою ОСОБА_7 зазначала, що отримала від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 15,5 тисяч доларов 06 листопада 2007 року (а.с. 63).

Проте, вказану розписку суд оцінює критично, оскільки сума коштів, яка в ній зазначена, відрізняється від оціночної вартості квартири, зазначеній в п. 2.2 договору куплі-продажу та фактичній сумі коштів, яка передбачена п. 2.1договору ( у розписці вказана сума 78275 грн. по курсу НАЦбанку на 06 листопада 2007 року 100 доларів - 505 грн.). та спростовується п. 2.1 договору купівлі-продажу, де вказано, що 06 листопада 2007 року продавцю було передано 12600 гривень, а решта коштів була передана 07 листопада 2007 року, що підтверджується відповідною нотаріально посвідченою заявою.

Разом із тим, вказане твердження відповідача ОСОБА_9 жодним чином не спростовує факту купівлі-продажу квартири саме за вказаною в ньому ціною.

Позивач пояснив у судовому засіданні, що квартиру вони покупали дітям і для цієї мети він вязв кредит, оскільки діти на той час не працювали і не мали можливості взяти кредит.

Відповідно до відомостей виконкому № 16-2693/3-01 та № 16-2693/4-01 від 25 травня 2018 року у квартирі АДРЕСА_7 зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 14 листопада 2007 року по наступний час (а.с.30-31). ОСОБА_2 ніколи не був зареєстрований за вище вказаною адресою.

Враховуючи викладене, а також проаналізувавши умови укладеного договору купівлі-продажу, суд приходить до переконання про те, що визнання договору недійсним в частині покупця не узгоджується з іншими умовами договору, а також з останнього не вбачається того, що вказаний правочин був би вчинений і без включення недійсної частини, а саме умови щодо покупця ОСОБА_2

Так, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього кодексу. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. ст. 76 - 81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Окрім того, на переконання суду, позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту того, кредит він брав саме на те, що купити квартиру саме собі, а не відповідачам. Крім того, частково за квартиру було сплачено відповідачем ОСОБА_5 у сумі 12600 гривень, про що позивач не заперечував.

Також недоведеним є той факт, що між позивачем та відповідачами існували відповідні домовленості щодо подальшого відчуження квартири на користь позивача.

Суд не може погодитися із доводами представика позивача, що якщо під час розгляду справи, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

У позовній заяві позивач обґрунтовував свої вимоги, посилаючись на ст. 235 ЦК України. Утім жодних обставин, наявність яких дозволяють застосувати правовий механізм, передбачений вказаною нормою, судом встановлено не було.

Судом було встановлено факт укладення договору купівлі-продажу. Факт приховування цим правочином іншого, що вчинений між тими самими сторонами, не встановлено.

Оскільки суб'єктивний склад удаваної угоди збігається (і не може відрізнятися) із суб'єктивним складом прихованої угоди, правовий механізм, передбачений ст. 235 ЦК України, не передбачає можливості зміни суб'єктивного складу учасників, шляхом переведення прав чи покладення обов'язків на осіб, які не були сторонами такої угоди.

Перевід прав і обов'язків з однієї сторони на третіх осіб є спеціальним способом захисту цивільних прав, який може застосовуватися лише у випадках, прямо передбачених законом (ст. 362 ЦК України).

Отже підстави для задоволення позову, яким відповідачів треба фактично позбавити права власності відсутнні.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

Суд, вважає, що спірний договір було укладено у письмовій формі, посвідчено нотаріально, за умовами договору сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов, отже підстав для визнання такого договору удаваним правочином відповідно до положень ст. 235 ЦК не має.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10,11,12,13,76,77,78,79,80,81,133,258,263,264,265,267,268 ЦПК України ( в редакції 2017 року), на підставі ст. 19, 129 Конституції України, ст. 203, 217, 235, 321, 328, 526, 655 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

в задоволені позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу від 06.11.2007 недійсним у частині покупця, та переведення права Покупця на Позивача відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дн вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено у нарадчій кімнаті 05 листопада 2018 року.

Суддя: А. Л. Гонтар