Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 755/6691/16-ц

провадження № 61-33228св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

суб?єкт оскарження - Соборний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області

заінтересована особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 травня 2017 року у складі судді Виниченко Л. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2017 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Скарга мотивована тим, що 28 грудня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яке набрало законної сили 19 лютого 2016 року.

На підставі даного рішення суду видано виконавчий лист № 2/755/5996/15 про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн.

04 квітня 2016 року відділом державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у місті Дніпропетровськ отримана заява про примусове виконання виконавчого листа.

Постанови про відкриття виконавчого провадження заявнику надіслано не було.

Рішення в примусовому порядку до сьогодні не виконано, сума за ним не стягнута і заявнику не сплачена.

Через бездіяльність ВДВС заявнику не сплачено 5 000,00 грн, присуджених за рішенням.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просила суд визнати неправомірною бездіяльність відділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у місті Дніпропетровськ, зобов'язати відділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції у місті Дніпропетровськ здійснити примусове виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 грудня 2015 року та виконавчого листа

№ 2/755/5996/15 від 16 березня 2016 року та сплатити на її користь

5 000,00 грн, присуджених за ним.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 травня 2017 року у задоволені скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована недоведеністю та необґрунтованістю заявлених вимог.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 травня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

10 липня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суд першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до тривалого невиконання рішення суду, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом статті 383 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи в суд першої та апеляційної інстанціях, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із статтею 124 Конституції України (в редакції чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій) та статтею 14 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій), судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За приписами статей 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону до 05 жовтня 2016 року), виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. Обов'язок з примусового виконання рішень покладається на державну виконавчу службу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону до 05 жовтня 2016 року) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно із частинами першою, другою, п?ятою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону до 05 жовтня 2016 року) державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Встановлено, що 14 квітня 2016 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 755/16353/15-ц, виданого 16 березня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва.

22 квітня 2016 року постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження приєднано виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 755/16353/15-ц, виданого 16 березня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва, до зведеного виконавчого провадження № 11355726.

14 липня 2016 року постановою головного державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в межах зведеного виконавчого провадження № 11355726, у перелік якого включено виконавчий лист № 755/16353/15-ц, виданий 16 березня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва, накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

19 серпня 2016 року та 09 вересня 2016 року державним виконавцем проведено опис та накладено арешт на нерухоме майно боржника ПАТ КБ «ПриватБанк» по зведеному виконавчому провадженню № 11355726 на користь стягувачів юридичних та фізичних осіб, про що складено відповідні акти.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону до 05 жовтня

2016 року) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

За положеннями частини другої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону до 05 жовтня 2016 року) державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від

04 листопада 1950 року, ратифікованою Законом України від 17 липня

1997 року, визначено право на справедливий суд, згідно якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищається власність. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Суди попередніх інстанцій встановили, що державним виконавцем вчинялися всі необхідні дії по виконанню виконавчого листа № 755/16353/15-ц виданого 16 березня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва. Тому суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги, оскільки підстав вважати про наявність надмірної тривалості виконавчого провадження внаслідок бездіяльності державного виконавця немає. При цьому судами встановлено, що на даний час зведене виконавче провадження № АСВП 11355726, до якого входить виконавче провадження, відкрите за заявою ОСОБА_4, триває.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані ухвали - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і підстав для скасування ухвал немає.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська