_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/4988/14-ц
Провадження № 2/520/3234/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2018 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючий - суддя Васильків Олена Василівна,

секретар судового засідання - Дідур Ганна Сергіївна,

за участі: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, визнання права власності та права користування, -

ВСТАНОВИВ:

28.04.2014 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, визнання права власності та права користування.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренко В.С. від 30.04.2014 року провадження у справі відкрито.

Ухвалою суду від 09.10.2014 року зупинено провадження у справі до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті відповідача ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до 07.03.2015 року, та визначення кола правонаступників.

Ухвалою суду від 10.03.2015 року провадження у справі відновлено та згідно з уточненою позовною заявою від 16.04.2015 року правонаступником відповідача залучено спадкоємця за заповітом ОСОБА_5 його мати ОСОБА_4.

Ухвалою від 11.09.2015 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, визнання права власності та права користування прийнято до провадження судді Васильків О.В.

Ухвалою суду від 29.05.2017 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_3 в частині щодо виділення в натурі приміщення, визнання права власності на приміщення, що є складовою частиною 8/25 часток домоволодіння; визначення порядку користування земельною ділянкою.

В ході судового розгляду справи були розглянуті клопотання щодо забезпечення позову, призначення експертизи, витребування доказів та допиту свідків.

Відповідно до заяви представника позивача ОСОБА_1 від 26.04.2017 року позивач ОСОБА_3 просить:

- визнати 8/25 частин домоволодіння, які було реконструйовано, переобладнано та складаються із: житлової кімнати 2-2 площею 12,2 кв.м., житлової кімнати 2-1 площею 13,4 кв.м., житлової кімнати 2-3 площею 9,1 кв.м., веранди 2-4 площею 13,6 кв.м., коридору 2-5 площею 5,9 кв.м., кухні 2-6 площею 8,2 кв.м., санвузлу 2-7 площею 4,6 кв.м., веранди 2-8 площею 6,4 кв.м., коридору 2-9 площею 3,1 кв.м., загальною площею 76,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 144,7 кв.м., житловою площею 64,5 кв.м., яке в цілому складається з двох житлових будинків: житловий будинок під літ. «А», загальною площею 106,4 кв.м., житловою площею 44,7 кв.м., житловий будинок під літ. «Ж», загальною площею 38,3 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Е» - сарай з погребом, «И» - сарай, «М» - лазня, «З» - вбиральня, «Н» - вбиральня, І цистерна, ІІ, IV-V вимощення, №1-7 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 975 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні, - обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5, в рівних частках;

- поділити майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5, визнавши за позивачем ОСОБА_3 право власності на 4/25 частин зазначеного домоволодіння;

- припинити право власності ОСОБА_4 на 4/25 частин зазначеного домоволодіння;

- внести зміни до запису про право власності №8976912 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зробленого 09.03.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю. про право приватної власності ОСОБА_4 на 8/25 частин вказаного домоволодіння, зазначивши у графі «Розмір частки» - «4/25» замість «8/25».

При цьому позивач ОСОБА_3 посилається на те, що вона з 03.11.1990 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, яким у 90-х роках було отримано у спадок 8/25 частин домоволодіння, що були реконструйовані та перебудовані за час шлюбу, однак з 2007 року позивач з ОСОБА_5 разом не проживали. В березні 2014 року позивачем було отримано рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2007 року про розірвання шлюбу та 29.03.2014 року свідоцтво про розірвання шлюбу. Позивач зазначає, що до цього часу їй не було відомо, що ОСОБА_5 звертався до суду з позовом про розірвання шлюбу і вона вважала, що вони є подружжям.

04.03.2018 року представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 надав до суду відзив на уточнену позовну заяву ОСОБА_3 від 26.04.2017 року, в якому просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 в повному обсязі, застосувавши позовну давність, передбачену ч. 2 ст. 72 СК України. При цьому представник відповідача посилається на те, що з грудня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перестали разом проживати, з 30.08.2007 року по 30.05.2008 року ОСОБА_5 перебував на лікуванні в МТЛ №1 м. Одеси з діагнозом туберкульоз легенів. В цей період позивач почала проживати в цивільному шлюбі з ОСОБА_7, в звязку з чим ОСОБА_5 07.11.2007 року було подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. При цьому позивач ОСОБА_3 отримувала судові повістки, а також була присутня в попередньому судовому засіданні 29.11.2007 року, в 2008 році позивач пояснювала дільничному інспектору міліції, що вона готова всі спірні питання з колишнім чоловіком ОСОБА_5 з приводу поділу будинку та майна вирішувати мирним шляхом або в судовому порядку, позивачу було відомо, що 13.04.2011 року за заявою ОСОБА_5 було відключено електропостачання спірного домоволодіння. Тобто позивач знала про розірвання шлюбу з ОСОБА_5 рішенням від 21.12.2007 року, в звязку з чим без поважної причини пропустила строк на звернення до суду. При цьому сторона відповідача ОСОБА_4 також заперечує щодо суті позовних вимог, а саме представник відповідача стверджує, що ОСОБА_5 належали на підставі свідоцтва про право на спадщину 8/25 частин спірного домоволодіння, реконструйовані та переобладнані під час шлюбу з позивачкою приміщення є самочинно збудованими та такими, що не введені в експлуатацію, право власності на які не оформлене та свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 на імя відповідача ОСОБА_4 на них не видавалось, в звязку з чим позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Стороною позивача у відповідь на відзив та заяви про застосування строку позовної давності до суду надавались письмові пояснення та додаткові пояснення від 04.10.2018 року щодо заявленого відповідачем застосування позовної давності, в яких представник позивача посилається на те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, що в даному випадку відбулось після подання ОСОБА_5 03.04.2014 року позовної заяви про виселення, після чого ОСОБА_3 звернулась до суду 28.04.2014 року з даним позовом без пропуску строку позовної давності.

В ході судового розгляду справи позивач ОСОБА_3 позовні вимоги підтримувала, до судового засідання 12.10.2018 року не зявилась, повідомлена належним чином.

Представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 до судового засідання не зявилась, її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши представників сторін, допитавши свідків та позивача ОСОБА_5 в якості свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, 03.11.1990 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, актовий запис №71, зроблений відділом ЗАГС Фрунзівського виконкому Одеської області. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2007 року /т.1 а.с.12/, про що 17.01.2008 року складено відповідний актовий запис №42, що вбачається з копій свідоцтв про розірвання шлюбу, виданих сторонам по справі /т.1 а.с.16, 43/.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення шлюбу ОСОБА_5 був власником 8/25 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.08.1985 року, виданим державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Шустовою Г.І. /т.1 а.с.49/. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з 8/25 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, та складається в цілому з двох камяних жилих будинків загальною площею 50,52 кв.м., з надвірними спорудами: «Г» - сарай, «Е» - сарай з погребом, «З» - вбиральня, «И» - сарай, «К» - сарай, «Л» - вбиральня, «М» - лазня, «Н» - вбиральня, №1-3, 7, 8 огорожа, І цистерна, ІІ-ІІІ мощення.

Таким чином, зазначене в свідоцтві про право на спадщину за заповітом майно було роздільним майном ОСОБА_5 відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС УРСР (в ред. чинній на момент укладення шлюбу).

В ході судового розгляду справи встановлено, що в період з 1993 року по 2007 рік ОСОБА_5 з ОСОБА_3 самочинно реконструювали та прибудували приміщення до будинку АДРЕСА_1, а саме: прибудова літ. «а» в складі приміщення №2-1 житлова, площею 13,4 кв.м.; прибудова літ. «а2» в складі приміщень: №2-4 веранда, площею 13,6 кв.м., №2-5 коридор, площею 5,9 кв.м., №2-6 кухня, площею 8,2 кв.м., №2-7 санвузол, площею 4,6 кв.м., №2-8 веранда, площею 6,4 кв.м., №2-9 коридор, площею 3,1 кв.м. Вказані приміщення не були здані до експлуатації та зареєстровані у визначеному діючим законодавством порядку.

Відповідач ОСОБА_5 перебував на лікуванні в МТЛ №1 з 30.07.2007 року по 30.05.2008 року, що вбачається з наданої до суду довідки /т.1 а.с.61/.

З матеріалів справи вбачається, що 16.10.2008 року ОСОБА_5 звертався до Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зі скаргою стосовно дій ОСОБА_3, яка вигнала ОСОБА_5 з власного будинку, проживає в цивільному шлюбі з іншим чоловіком, перешкоджає вселенню та проживанню ОСОБА_5 у власному будинку.

Судом досліджено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.10.2008 року, постановлену ДІМ Чорноморського ВМ Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області Райлян О.В. за зверненням ОСОБА_5 /т.1 а.с.58/. У вказаній постанові зазначається, що перевіркою встановлено, що громадянин ОСОБА_5 та громадянка ОСОБА_3 з 1990 року по 2007 року були законними чоловіком та дружиною. Весь час громадянин ОСОБА_5 вів паразитичний образ життя, ніде не працював, постійно вживав спиртні напої, бив свою дружину ОСОБА_3, влаштовував скандали, чим тримав в страху свою прийомну дочку ОСОБА_10 та спільну дочку ОСОБА_11 В 2007 році громадянин ОСОБА_5 пішов з дому та проживав у своєї матері, після чого при здачі аналізів у нього була виявлена хвороба (відкрита форма туберкульозу), з наступною госпіталізацією в МТЛ-1. Восени 2007 року за ініціативою ОСОБА_5 шлюб з ОСОБА_3 був розірваний. На теперішній час ОСОБА_3 проживає в цивільному шлюбі з ОСОБА_7 Також за даною адресою проживає прийомна дочка ОСОБА_5 ОСОБА_10 зі своїм законним чоловіком ОСОБА_12 та рідна дочка ОСОБА_5 ОСОБА_11 З громадянкою ОСОБА_3 проведено профілактичну бесіду та вона готова всі спірні питання з колишнім чоловіком ОСОБА_5 з приводу поділу будинку та майна вирішувати мирним шляхом або в судовому порядку.

20.10.2008 року ОСОБА_5 надано письмову відповідь щодо того, що його заява розглянута, викладені в ній факти знайшли часткове підтвердження, в порушенні кримінальної справи відмовлено на підставі ст. 6 п. 2 КПК України. З громадянкою ОСОБА_3 проведено профілактичну бесіду. З питань цивільно-правових взаємовідносин рекомендовано звертатись до Київського районного суду м. Одеси в порядку цивільного судопровадження /т.1 а.с.55/.

Тобто, судом встановлено, що незаінтересована особа, а саме дільничний інспектор міліції Райлян О.В. в постанові від 20.10.2008 року чітко зафіксував, що питання з приводу поділу будинку та майна між колишнім подружжям позивач ОСОБА_3 мала вирішувати мирним шляхом або в судовому порядку. Тому твердження позивача, що до 2014 року відповідач не предявляв до неї вимог, повязаних з майном, спростовуються дослідженими доказами.

За заявою ОСОБА_5 13.04.2011 року подача електроенергії на електроустановку за адресою: АДРЕСА_1, була припинена, про що суду надано відповідь ІРЕМ ВАТ «Одесаоблерго».

Таким чином, в ході судового розгляду справи встановлено, що між ОСОБА_3 та її колишнім чоловіком ОСОБА_5 склалися напружені стосунки та 04.04.2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_11 про виселення без надання іншого житлового приміщення, зняття з реєстрації та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.08.2014 року в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.11.2014 року вказане рішення суду залишено без змін.

Відповідач ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що 08.09.2014 року складено відповідний актовий запис №9129, що вбачається з свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1, виданого 08.09.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі /т.1 а.с.107/.

Спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_5, 1968 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, є його мати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що вбачається з свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю. /т. 1 а.с.223/. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: 8/25 часток домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1, що належав спадкодавцю на праві приватної спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою 21.08.1985 року за реєстровим №1-2108, зареєстрованого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 03.09.1985 року в книзі: 17доп, на стор. 213, р. № 515. В цілому домоволодіння складається з двох житловиз будинків: житловий будинок під літ. «А» загальною площею 38,3 кв.м ., житловою площею 19,8 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Е» - сарай з погрібом, «И» - сарай, «М» - лазня, «З» - вбиральня, «Н» - вбиральня, І цистерна, ІІ, ІV-V вимощенн, №1-7 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 975 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. На самочинно збудовані: прибудова літ. «а2»; котельна літ. «П»; збільшена на 6,3 кв.м., прибудова літ. «а3»; гараж літ. «С»; погріб літ. «а»; самочинно переобладнане в житловому будинку літ. «А»: 2-1 житлова площею 13,4 кв.м. з веранди, а також на тимчасові споруди: навіси «О», «Р», що не належать до самочинного будівництва це свідоцтво не видавалось.

На виконання ухвали суду про витребування доказів суду було надано копію інвентаризаційної справи на домоволодіння по АДРЕСА_1 /т.2 а.с.19-100/ та в подальшому на підставі ухвали суду проведено судову будівельно-технічну, оціночно-будівельну та оціночно-земельну експертизи.

З Висновку №192/2017 судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи по цивільній справі №520/4988/14-ц, складеного 27.12.2017 року судовим експертом Скибінською Т.М. /т.3 а.с.2-23/, вбачається, що виходячи з того, що в копіях Технічних паспортів, наявних в наданих матеріалах цивільної справи не вказано роки побудови та реконструкції приміщень, прибудованих до 1 поверху житлового будинку літ. «А», розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а методика по визначенню року побудови будівель відсутня, встановити рік реконструкції та будівництва вищевказаних приміщень експерту не надається можливим. Вказаним висновком судової експертизи визначено вартість поліпшень 8/25 частин спірного будинку, проведених шляхом реконструкції та добудов, а також висновком встановлено, що реконструйовані та прибудовані приміщення відповідають будівельним, санітарним та пожежним вимогам, отже, готові до подальшої експлуатації.

Позивач ОСОБА_3, допитана в судовому засіданні 02.10.2018 року в якості свідка, суду пояснила, що 03.11.1990 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, в 1992 році переїхала до Одеси. На той момент у ОСОБА_5 було дві кімнати, що дістались йому в спадок від бабусі. Батьки почали допомагати з будівництвом в 1993 році. ОСОБА_5 почав зловживати алкоголем. В 1996 році провели газ, на той момент вже була частина домоволодіння, а в 2007 році все доробили під ключ. ОСОБА_5 поломав ногу та в лікарні йому встановили діагноз туберкульоз. В серпні у ОСОБА_5 була температура, він зловживав алкоголем, але не хотів лікуватись. На той момент в будинку також проживав зять позивача - чоловік старшої доньки, який допоміг позивачу ОСОБА_5 вигнати. Позивач також зазначила, що вона працювала, мала хороший дохід, у ОСОБА_5 були золоті руки, коли вони будували домоволодіння, це все було спільним і позивач не думала, що чоловік буде так себе вести. Позивач ОСОБА_3 пояснила, що вона не хотіла розлучатись, а хотіла зберегти сімю, однак підтвердила в судовому засіданні, що вигнала ОСОБА_5 з спірного будинку. З позовом про розлучення до суду звернувся ОСОБА_5, а в подальшому в 2014 році він предявив позов про виселення. При цьому позивач ОСОБА_3 вказала, що в цивільному шлюбі ні з ким не проживала та ОСОБА_7 не знає. З серпня 2007 року вони з ОСОБА_5 не проживали, позивач хотіла його лікувати. ОСОБА_5 перебував на лікуванні в 2008 році в Чорноморці, де позивач не була. Також позивач зазначила, що електроенергію в будинку відключили в 2011 році та на судовому засіданні з приводу розірвання шлюбу вона не була присутня.

До пояснень позивача ОСОБА_3 в якості свідка суд ставиться критично, та вважає, що позивач лукавить щодо моменту, з якого їй стало відомо про можливе порушення її прав відносно реконструйованого майна, а також і в частині її фактичних шлюбних відносин з іншим чоловіком, починаючи з 2007 року, коли вона вигнала ОСОБА_5 з будинку. Такий висновок суд робить на підставі постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.10.2008 року, постановлену ДІМ Чорноморського ВМ Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області Райлян О.В. від 20.10.2008 року.

В ході розгляду справи судом 02.10.2018 року також було допитано свідків: ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що з 1997 року є сусідкою родини ОСОБА_5, які з 1997 року жили в будинку в стадії будівництва. До 2004 року все побудували, потім до 2007 року закінчили оздоблювальні роботи. Свідок ОСОБА_14 також пояснила, що ОСОБА_5 ніхто не виганяв з будинку, позивач з ним почала сваритися після того, як він в 2007 році захворів на туберкульоз та не хотів лікуватися, в подальшому позивач ОСОБА_3 відвідувала його в лікарні.

Свідок ОСОБА_15, допитана в судовому засіданні, суду пояснила, що є сусідкою ОСОБА_5. В 1992 році до ОСОБА_5 приїхала позивач ОСОБА_3 з донькою ОСОБА_11, в той час у ОСОБА_5 було дві кімнати. Потім позивач пішла на роботу, вона заробляла кошти, а ОСОБА_5 своїми силами за допомогою сусідів здійснював з 1992-1993 рр будівництво. Стіни та дах будинку були закінчені приблизно в 1997 році. Свідок ОСОБА_15 також пояснила, що ОСОБА_5 зловживав алкоголем та наркотиками, хворів на туберкульоз та не хотів лікуватись, тікав з лікарень, в звязку з чим вони з позивачкою розлучилися. При цьому свідок ОСОБА_15 зазначила, що позивач ОСОБА_3 відвідувала чоловіка в лікарні, купувала йому ліки, в цивільному шлюбі з іншим чоловіком не жила, ОСОБА_7 свідок не знає.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що з 2004 року по 2007 рік він допомагав робити ремонт оздоблювальні роботи в будинку, де живе позивач ОСОБА_3 Свідок зазначив, що познайомився з ОСОБА_5 в 2004 році, працював в будинку зі штукатуркою, гіпсокартоном та шпаклівкою. В 2007 році свідок ОСОБА_16 з родиною переїхав до м. Білгород-Дністровський, в звязку з чим про обставини щодо лікування ОСОБА_5 та розлучення ОСОБА_5 дізнався пізніше.

Проаналізувавши свідчення всіх свідків, допитаних за клопотанням сторони позивача, суд погоджується з доводами, що відносно деяких приміщень, які є складовими 8/25 частин спірного домоволодіння, які ОСОБА_5 отримав в спадщину в 1985 році, та які після реєстрації шлюбу з відповідачем в 1990 році, були реконструйовані, починаючи з 1993 року. Показання свідків в частині того, що позивач не виганяла ОСОБА_5 суперечать зібраним матеріалам справи та поясненнями самої ОСОБА_3, наданими під присягою свідка в судовому засіданні.

Таким чином, судом встановлено, що в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 отримане ОСОБА_5 у спадок майно, а саме 8/25 частин спірного домоволодіння, було поліпшено шляхом реконструкції та будівництва, проте вказані дії були здійснені самочинно, без відповідних дозволів та реєстрації згідно чинного законодавства, в звязку з чим відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом, на яке ОСОБА_5 та ОСОБА_3 права власності не набули.

Пунктом 6 постанови №6 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року визначено, що Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування". Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в Постанові ВСУ у справі № 6-130цс13 від 4 грудня 2013 року, у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а і обєкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти не є обєктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.

В своїх позовних вимогах ОСОБА_3 посилається на те, що під час шлюбу належне ОСОБА_5 нерухоме майно було значно поліпшено, внаслідок чого це майно може бути визнане обєктом спільної сумісної власності, однак з вказаною позицією сторони позивача суд не погоджується з вищевикладених підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підтвердження заявлених вимог та обставин щодо здійснення будівництва за кошти ОСОБА_3 стороною позивача суду надані копії накладних щодо придбання будівельних матеріалів, однак вказані докази не засвідчені належним чином та, крім того, датовані 2008 роком, тобто відносяться до періоду після розірвання шлюбу, в звязку з чим не підтверджують вимоги, заявлені позивачем на підставі ст. ст. 62, 69, 70 СК України та не є належними та допустимими доказами в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 2 ст.72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З матеріалів справи, а саме з копії свідоцтва про розірвання шлюбу та відповіді Відділу ДРАЦС на адвокатський запит вбачається, що ОСОБА_3 отримала свідоцтво про розірвання шлюбу 29.03.2014 року, однак суд не приймає доводи сторони позивача щодо того, що ОСОБА_3 не була обізнана про розірвання шлюбу до березня 2014 року, з огляду на наступне.

Стороною відповідача до суду надано ксерокопії з матеріалів справи №2-6912/07 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, з яких вбачається, що ОСОБА_3 була присутня в судовому засіданні 29.11.2007 року та власноручно підписувалась про сповіщення дати та часу наступного судового засідання /т.1 а.с.93-95/. Тобто судом достеменно встановлено, що в листопаді 2009 року ОСОБА_3 знала, що в Київському районному суді м. Одеси на розгляді перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_5 про розірвання шлюбу. Доводи щодо того, що рішення суду про розірвання шлюбу позивач отримала лише в 2014 році належними доказами не підтверджені. Крім того, суд приймає до уваги доводи сторони відповідача щодо того, що ОСОБА_3 знала про порушення своїх прав після відключення електропостачання за заявою ОСОБА_5 в 2011 році. При цьому суд враховує також обставини, викладені в постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.10.2008 року, постановлену ДІМ Чорноморського ВМ Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області Райлян О.В. за зверненням ОСОБА_5, в якій зазначено, що з громадянкою ОСОБА_3 проведено профілактичну бесіду та вона готова всі спірні питання з колишнім чоловіком ОСОБА_5 з приводу поділу будинку та майна вирішувати мирним шляхом або в судовому порядку.

За таких обставин суд вважає, що позивач ОСОБА_3 пропустила строк звернення до суду, в звязку з чим заява представника відповідача про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання 8/25 частин домоволодіння обєктом спільної сумісної власності та поділ вказаного майна належить відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 щодо припинення права власності ОСОБА_4 на 4/25 частин спірного домоволодіння та внесення відповідних змін до запису про право власності є похідними від вимог про визнання спірного майна обєктом спільної сумісної власності та поділ майна, в звязку з чим також не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, з урахуванням того, що стороною позивача не наведені поважні причини пропуску строку позовної давності, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені.

Повний текст рішення суду відповідно до ст.259 ЦПК України має бути складено протягом десяти днів. Однак, з урахуванням відпустки головуючого по справі з 22.10.2018 року по 31.10.2018 року, повний текст рішення суду складено в перший робочий день після повернення з відпустки.

Керуючись ст. ст. 2, 76-83, 141, 206, 263-265, 274-279, 354-355 ЦПК України, ст. ст. 62, 69, 70, 74 СК України, ст. ст. 368, 372 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, визнання права власності та права користування відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня одержання копії рішення шляхом подання апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси.

Повний текст рішення суду складено 01.11.2018 року.

Суддя Васильків О. В.