Справа №: 398/4069/17
провадження №: 2/398/748/18
РІШЕННЯ

Іменем України

"12" вересня 2018 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Орловського В.В. з участю секретаря судового засідання Колісник О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Олександрії цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, представник ОСОБА_2, до ОСОБА_3, представник ОСОБА_4, про визнання договору дарування будинків недійсним та застосування наслідків недійсності,

встановив:

30 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_3, у якому просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 від 26 серпня 2015 року та визнати за нею право власності на цей будинок.

В обґрунтування позову зазначено, що зазначений договір дарування у зв'язку з тим, що волевиявлення ОСОБА_1 при укладенні договору дарування не відповідало її внутрішній волі і вона мала на меті укласти з відповідачем договір довічного утримання. На підтвердження своїх доводів позивач посилається на свій вік, стан здоров'я, потребу у догляді, який відповідач обяцяв надавати у разі укладення договору. Також позивач посилається на те, що після укладення оспорюваного договору у 2015 році вона продовжувала проживати у будинку та оплачувати комунальні послуги, відповідач до 2017 року не вселився у цей будинок. У 2017 році відповідач ОСОБА_3 з дружиною і дитиною у час тимчасової відсутності позивача у будинку самовільно вселився у нього. Він зайняв кімнату, у які проживала ОСОБА_1 та змусив її переміститися до іншої кімнати площею 5,4 кв.м., позбавив нормальних умов проживання, виніс з дому особисті речі позивача, демонтував ванну, позбавивши її можливості помитися, не надавав їй обіцяного догляду, замінив замок на хвіртці двору та не дав ОСОБА_1 ключей, позбавивши її можливості вільно вийти з території домоволодіння. Також ОСОБА_5 відмовився надавати обіцяний позивачу догляд та наполягав, щоб його матір і водночас дочка позивача ОСОБА_6 забрала її до себе. За таких обставин ОСОБА_1 була змушена переїхати до своєї дочки ОСОБА_6 Позивач наголосила, що мала на меті укласти договір довічного утримання та досягла з відповідачем згоди щодо істотних умов цього договору. Відповідач обіцяв доглядати ОСОБА_1, надавати їй фізичну і матеріальну допомогу: вселиться до будинку та проживатиме з нею і у разі смерті поховає її. Тому ОСОБА_1 стверджує, що не мала наміру безоплатно дарувати своє єдине житло та була переконана, що укладає договір довічного утримання.

У відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що вона не надала жодних доказів на підтвердження факту помилки щодо природи оспорюваного правочину та його наслідків. ОСОБА_1 мала на меті укласти саме договір дарування, що підтверджуються її діями, спрямованими на підготовку до його укладення: замовленням звіту про оцінку будинку та довідки квартального комітету щодо зареєстрованих у будинку осіб. Також відповідач посилається на текст самого договору а також на те, що нотаріус роз'яснив ОСОБА_1, його зміст. Відповідач вважає, що намір ОСОБА_1 передати йому у власність будинок безоплатно підтверджується також тим, що вона 21 серпня 2014 року склала заповіт, яким заповіла усе своє майно ОСОБА_3 Також відповідач зазначає, що оплата комунальних послуг протягом деякого часу після укладення договору дарування здійснювалася від імені ОСОБА_1, оскільки він не одразу переоформив особові рахунки. Також відповідач стверджує, що не знімав ОСОБА_1 з реєстрації у цьому будинку, оскільки остання мала право на субсидію, що було йому вигідно. Також відповідач стверджує, що повідомляв ОСОБА_1 про те, що не зможе надавати їй догляд, про який вона його просила, оскільки не має достатніх для цього доходів та утримує малолітнього сина. Тому відповідач вважає, що ОСОБА_1 розуміла, що ОСОБА_3 не може надавати їй допомогу та утримання в обсязі, передбаченому договором довічного утримання, та не заявляла таких вимог.

У відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_2 заперечила проси аргументів відповідача. Зокрема вона зазначила, що замовлення ОСОБА_1 у 2015 році перед укладенням оспорюваного договору оцінки будинку, отримання нею витягу з Державного земельного кадастру та довідки голови квартального комітету про зареєстрованих у будинку не підтверджує її намір укласти договір дарування, оскільки ці документи відповідно до п.7.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є необхідними для посвідчення усіх договорів про відчуження майна, зокрема і договорів дарування та довічного утримання. Також представник стверджує, що ОСОБА_1 після укладення договору фактично не передавала ОСОБА_3 ключі від будинку, книжки по оплаті комунальних послуг, будинкову книгу та технічний паспорт. Після укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 продовжила проживати у будинку до вересня 2017 року, відповідач до цього часу у будинок не вселився, його долею не цікавився, комунальні послуги не сплачував. ОСОБА_1 не мала на меті покидати будинок або виписуватися з нього, вона сплачувала комунальні послуги за власний рахунок. Ці обставини підтверджують, що передання будинку дарувальником, про що формально зазначено у п.11 оспорюваного договору, фактично не відбулося. Також представник позивача вважає безпідставним посилання відповідача на складення ОСОБА_1 заповіту. Складення заповіту підтверджує, що ОСОБА_1 мала намір безоплатно передати будинок у власність відповідачу виключно після її смерті. Цей будинок є єдиними житловм ОСОБА_1 і вона не мала наміру його залишати, тому позбутися його без гарантій щодо проживання у ньому та отримання відповідного догляду та утримання не відповідало інтересам позивача, що підтвердує відсутність у неї наміру укласти договір дарування. Також ОСОБА_1 з огляду на поведінку відповідача ОСОБА_3 5 лютого 2018 року скасувала заповіт. Також представник стверджує, що відповідач відмовив ОСОБА_1 у наданні як матеріальної, так і фізичної допомоги, хоча має можливість її надавати, зокрема і тому що має постійний заробіток.

У запереченнях відповідач ОСОБА_3 послався на те, що нотаріус роз'яснив ОСОБА_1 суть і правові наслідки укладення договору дарування, вона бажала його укласти і усвідомлено збирала для цього документи упродовж тижня перед укладенням договору. Представник наполягає на тому, що ключі від будинку, книжки по оплаті комунальних послуг, будинкова книга та технічний паспорт на будинок були передані ОСОБА_3 у день укладення договору дарування. Копії домової книги та технічного паспорту були надані суду разом з відзивом, ключі знаходяться у ОСОБА_3, а книжки по оплаті комунальних послуг не збереглися. У ОСОБА_1 за доводами заперечень відповідача цих книжок також немає. ОСОБА_3 заперечує наявність у нього домовленості з ОСОБА_1 щодо надання утримання. ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_1 оспорює договір дарування через умовляння своєї дочки, яка водночас є матр'ю відповідача, ОСОБА_7 та дядька ОСОБА_8, з якими у відповідача склались неприязні відносини.

Ухвалою суду від 13 березня 2018 року задоволено клопотання відповідача та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватного нотаріуса ОСОБА_9

У письмових поясненнях третя особа нотаріус ОСОБА_9 повідомила, що посвідчувала договір, дісність якого є предметом спору у справі. Вона стверджує, що цей договір відображав волю ОСОБА_1 передати у дар ОСОБА_3 вказаний вище будинок. Нотаріус пояснює, що перевірила дієздатність ОСОБА_1, у ході спілкування з нею у нотаріуса не виникло сумнівів у тому, що вона розуміє зміст договору дарування, вона не повідомила нотаріусу, що очікує від ОСОБА_3 догляду та утримання взамін на передачу йому будинку. Також нотаріус стверджує, що ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_3 не повідомили нотаріуса про встановлення щодо ОСОБА_1 опіки або піклування або проходження нею лікування психічних хвороб. Нотаріус також стверджує, що ОСОБА_1 ознайомилась з текстом договору та підписала його 26 серпня 2015 року. Також нотаріус зазначає, що ОСОБА_3 був виданий один примірник договору купівлі-продажу, тобто передача такого документу відповідно до ч.4 ст.722 ЦК України підтверджує прийняття ОСОБА_3 подарунку.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали позов із зазначених у ньому та у відповіді на відзив підстав. Представник ОСОБА_2 додатково наголосила на тому, що надана відповідачем домова книга є старою і відповідач самостійно знайшов її у будинку. З 1984 року розпочато ведення нової книги, оригінал якої ОСОБА_2 надала суду для огляду і її копія долучена до матеріалів справи. Також у наданому відповідачем техпаспорті наявна відмітка про нового власника ОСОБА_10, яка поставлена у 2017 року тобто через декілька років після укладення договору дарування, що підтверджує доводи позивача про те, що вона продовжувала фактивно користуватись цим будинком. Також у позивача наявні оригінали книжок і квитанцій по оплаті комунальних послуг, у яких відображено, що позивач навіть після виїзду з будинку продовжувала сплачувати комунальні послуги і остання проплата зроблена ОСОБА_1 28 лютого 2018 року за послуги з постачання газу.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві та запереченнях.

Заслухавши учасників справи, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

21 серпня 2014 року ОСОБА_1 склала заповіт, яким усе своє майно заповіла ОСОБА_3.

Цей заповіт скасований на підставі заяви ОСОБА_1 5 лютого 2018 року, що підтверджується долученим до матеріалів справи витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі та копією нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 про скасування заповіту від 5 лютого 2018 року.

26 серпня 2015 року ОСОБА_1 як дарувальник та ОСОБА_3 як обдаровуваний уклали договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Цей договір посвідчений нотаріусом ОСОБА_9 право власності ОСОБА_3 Ці обставини підтверджуються нотаріально посвідченою копією договору дарування.

Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №270, яка була видана 26 жовтня 2017 року головою квартального комітету №23 Олександрійської міської ради ОСОБА_11, ОСОБА_1 зареєстрована у будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 1959 року по даний час, однак з середини жовтня 2017 року фактично проживає у доньки ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №273, яка була видана 2 листопада 2017 року головою квартального комітету №23 Олександрійської міської ради ОСОБА_11, у будинку за адресою: м. Олександрія, вул. Революціонерів Воробйових, не зареєстрований, але фактично проживає з вересня 2017 року ОСОБА_3, а також не зареєстровані, але фактично проживають його дружина ОСОБА_12 та син ОСОБА_13. ОСОБА_1 зареєстрована, але не проживає.

Відповідно до довідки №699 від 17 жовтня 2017 року, виданої КЗ "Олександрійська психіатрична лікарня", ОСОБА_1 спостерігалася у вказаній лікарні з 1988 по 2011 рік, перебувала під консультативним наглядом з приводу хронічного психічного розлад у формі депресії та приймала амбулаторне та стаціонарне лікування.

Відповідно до довідки від 7 листопада 2017 року, виданої КЗ "Центр первинної медико-санітарної допомоги м ОСОБА_8" має рад загальних захворювань, у зв'язку з якими проходить лікування з 2006 року, а також з 2011 року спостерігається у психіатричному диспансері з приводу депресії.

31 травня 2011 року ОСОБА_1 проведено операцію, що підтверджується відповідним епікризом №5758, який зокрема місить рекомендації щодо дотримання дієти "стіл №5" та прийому ряду медикаментів. Також відомості про рекомендації лікарів щодо дієти та прийому ліків містяться у наданій позивачем копії з медичної карти амбулаторного хворого (запис від 23 лютого 2018 року.

ОСОБА_1 є пенсіонером, що підтверджується відповідним посвідченням. Вона отримує пенсію, розмір якої у період з січня 2015 року по листопад 2017 року становив від 1148 грн. до 1616,21 грн. Також вона користується субсидією для відшкодування витрат з оплати комунальних послуг, що підтвердужється наданими позивачем довідками за період з 2015 по 2017 рік.

У ОСОБА_1 зберігається домова книга на зазначений будинок, ведення якої розпочато 17 грудня 1984 року та у якій відображені відомості про те, що на даний час ОСОБА_1 є єдиною особою, місце проживання якої зареєстроване у цьому будинку.

ОСОБА_1 оплачувала комунальні послуги, які надаються у зазначеному будинку до жовтня 2017 року. Це підтверджується наданими нею оригіналами розрахункових книжок з оплати послуг газопостачання за період з серпня 2014 року по листопад 2017 року, квитанціями з оплати послуг водопостачання за період з серпня 2015 року по жовтень 2017 року, квитанціями з оплати електроенергії за період з серпня 2016 року по грудень 2017 року. Також факт оплати ОСОБА_1 комунальних послуг у період з 2015 року по жовтень 2017 року підтверджується показаннями свідків, які викладені нижче.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомила, що позивач ОСОБА_1 є її матір'ю, має з нею хороші стосунки, а ОСОБА_3 є її сином, стосунки з ним зіпсувалися тоді, коли він образив свою бабусю ОСОБА_1 Свідок пояснила, що її син ОСОБА_3 разом зі своєю дружиною ОСОБА_12 почали проживати у будинку бабусі до 2011 року. У цей же час у 2011 році бабуся захворіла і її прооперували і до того ж повернувся її психічний розлад. Тому ОСОБА_6 направила свою матір у психіатричну лікарню. Після лікування ОСОБА_1 тимчасово мешкала у квартирі дочки впродовж 3-4 місяців після завершення лікування, у цей час ОСОБА_6 доглядала за хворою матір'ю. ОСОБА_1 потребувала постійного догляду, який на той час надавала дочка, вона не могла себе обходити, здійснювати базові фізіологічні потреби, постійно лежала. У 2013 році ОСОБА_3 з дружиною, у період вагітності останньої виїхали з будинку, що належав ОСОБА_1, оскільки ОСОБА_12 не захотіла доглядати за хворою бабусею. Тому ОСОБА_3 та ОСОБА_12 переїхали в орендовану квартиру. перед переїздом в орендовану квартиру ОСОБА_3 обіцяв, що у майбутньому нає намір проживати з бабусею, допомагатиме їй та зробить у будинку ремонт, говорив, що має для цього кошти. Але ОСОБА_3 він не дотримався обіцянки і виїхав на орендовану квартиру. ОСОБА_3 інколи приходив до бабусі допомагати, однак основну частину допомоги бабусі надавала дочка. Періодично бабуся проживала у дочки. Про складення заповіту на користь ОСОБА_3 дочці нічого не було відомо і вона дізналася про це лише після початку судового розгляду. ОСОБА_14 стверджує, що вона кожного дня навідувала матір і пояснює те, що їх не було відомо про складений заповіт психічним станом матері, яка часто забуває. ОСОБА_1 розповідала ОСОБА_6, що ОСОБА_3 почав її вмовляти жити разом, обіцяв допомагати бабусі, вмовляв укласти договір. Бабуся питала поради у дочки чи укладати їй договір з ОСОБА_3 Після відповідних узгоджень ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 домовилися про те, що договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укласти потрібно. Вони домовились, що ОСОБА_3 із сім'єю проживатиме разом з бабусею, буде її доглядати до смерті і бабуся сказала "як я помру, то живіть у моєму будинку". Тобто домовленість полягала у тому, що ОСОБА_3 доглядатиме і проживатиме з бабусею до її смерті, а після її смерті будинок переходить йому у власність. Усі документи, які були необхідні для оформлення відповідного договору оформлював відповідач ОСОБА_3 ОСОБА_1 за станом здоров'я була нездатна це робити. Свідок також стверджує, що була присутня при укладенні оспорюваного договору, однак стверджує що нотаріус не допустив її до обговорення змісту договору, нотаріус сказав "вас не запитують" і тому свідок усунулась від прооцесу укладення договору та вийшла з кабінету. Свідок вважає що ОСОБА_1 мала намір укласти договір довічного утримання. Свідок стверджує, що бабуся не читала договір, чи зачитував вголос договір нотаріус свідок не пам'ятає, однак матір у цей час у зв'язку зі своїм віком та станом здоров'я не могла розуміти цей текст і покладалась на довіру до своїх дочки і онука. Після укладення договору за кошти і за дорученням ОСОБА_1 свідок ОСОБА_6 продовжувала сплачувати комунальні послуги. ОСОБА_3 вселився у будинок у серпні-вересні 2017 року. Це сталося за відсутності ОСОБА_1, яка тимчасово перебуває у квартирі ОСОБА_6 Свідок стверджує, що ОСОБА_3 на момент вселення відкрито відмовився доглядати бабусю і наполягав, щоб матір її забрала. ОСОБА_3 викинув на вулицю речі бабусі, виселив її у дуже маленьку кімнату, зайняв її ліжко і взамін дав старий диван та зламаний телевізор. Також ОСОБА_3 зруйнував ванну, бабуся не могла помитися, її не доглядали, хоча вона мала проблеми зі здоров'ям. Також свідок стверджує, що ОСОБА_3 поставив замок на хвіртку у дворі та не впускав ОСОБА_6 на територію домоволодіння. ОСОБА_3.у цей час просив ОСОБА_6 забрати ОСОБА_1 на проживання до себе в квартиру, тому що вона не може самостійно себе обходити та погано пахне. Сім'я ОСОБА_3 ображала ОСОБА_1 і це стало причиною її вимушеного переїзду восени 2017 року до квартири дочки. Також свідок стверджує, що ОСОБА_1 протягом усього часу описаних вище подій перебувала і перебуває зараз у депресивному і хворобливому стані та потребує постійного догляду. Тому вже рік ОСОБА_1 вимушено проживає у квартирі своєї дочки, яка доглядає за нею. Свідок стверджує, що матір ніколи не виявляла бажання подарувати будинок, адже він був її єдиним житлом.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив, що ОСОБА_1 є його матір'ю і він має з нею теплі відносини, відповідач ОСОБА_3 є його племінником, має з ним хороші відносини. свідок повідомив, що його мати ОСОБА_1 проживала у власному будинку за адресою АДРЕСА_1. Цей будинок є її єдиним житлом. ОСОБА_1. потребувала постійного догляду через свій вік і хвороби, зокрема психічний розлад, серцеві захворювання. Доглядали ОСОБА_1 її діти ОСОБА_6 та ОСОБА_8 Зокрема ОСОБА_8 навідував матір не менше ніж раз на місяць. Про укладений у 2015 році договір свідок не знав і дізнався вже при зборі документів для подачі позову. свідок стверджує, що його матір ОСОБА_1 ніколи не виявляла бажання подарувати будинок. Племінник проживав у будинку бабусі у 2014 році і потім виїхав в орендовану квартиру. У 2017 році ОСОБА_3 разом зі своєю сім'єю вселився у будинок. Вони викинули ванну, не забезпечили належні санітарні умови для матері, зайняли її ліжко та кімнату.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що є дружиною відповідача ОСОБА_3 та ні з ким з учасників справи неприязних стосунків не має. Свідок пояснила, що знає про про укладення договору дарування. У кінці серпня разом з чоловіком і дитиною вона переїхала у будинок за адресою АДРЕСА_1. Пізніше бабуся ОСОБА_1 подала позов до суду про скасування договору дарування. Свідок стверджує, що вона не брала участь в обговоренні умов цього договору, але знає що її чоловік не брав на себе обов'язку утримання бабусі, дарування було безумовним. Свідок також стверджує, що з бабусею їй житлося нормально, вони спільно харчувались, вели спільний побут. Свідок стверджує, що ОСОБА_6 і сама ОСОБА_1 запрошували ОСОБА_3 з сім'єю переїхати до бабусі. Після переїзду у 2017 році з бабусею прожили приблизно місяць. Переселення відбулося за відсутності бабусі. Вони переселили бабусю в іншу кімнату, у зв'язку з чим з ОСОБА_6 виник конфлікт у зв'язку з тим, що вона була не задоволена умовами, які умови були створені для бабусі. Свідок пояснила, що про конкретні умови домовленості свого чоловіка з бабусю ОСОБА_1 не знає, але стверджує, що між ними існувала домовленість, що бабуся проживатиме в будинку і надалі. Домовленості з приводу хто сплачуватиме за комунальні послуги. Свідок підтверджує, що бабуся очікувала надання їй допомоги онуком ОСОБА_3, однак не на підставі договору, а як частину людяних родинних стосунків. Свідок стверджує, що вона готувала їжу для усієї сім'ї. Також вона пояснила, що замок на хвіртці у дворі ОСОБА_3 встановлений з метою охорони і ОСОБА_6 не створювались перешкоди у спілкуванні з ОСОБА_1 Щодо умов договору свідок повідомила, що зі слів свого чоловіка ОСОБА_3 та ОСОБА_1 знає, що вони обговорювали "переписування" будинку, але коли і на яких умовах це мало відбутися свідок не знає. ОСОБА_3 нагадував бабусі, що він її внук, а ОСОБА_15 у відповідь говорила "видно буде". Про складення ОСОБА_15 заповіту свідок знала ще до укладення договору дарування. Свідку також не відомо чому, окрім заповіту уклали договір дарування. Також свідок повідомила, що оформлення і заповіту і договору дарування оплачував ОСОБА_3

Вирішуючи спір, суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з положень ч.1 ст.229 ЦК України, на якій ґрунтуються позовні вимоги, правочин може бути визнаний недійсним, якщо особа, яка його вчинила, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому, істотними обставинами, згідно із положеннями статті, слід вважати зокрема ті, які характеризують правочин, визначають взаємні права та обов'язки сторін.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 11 листопада 2015 року при розгляді цивільної справи №6-1124цс15 висловлено правову позицію про те, що при вирішенні спору про визнання недійсним договору дарування суду необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулась фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала не меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВСУ від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15 сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні правові позиції висловлені також у постановах ВСУ у справах №6-2087цс15, №6-93цс16. Таким чином зазначене вище тлумачення норм права є усталеним у судовій практиці.

Враховуючи встановлені у справі обставини та зазначені норми права суд дійшов висновку про те, до зазначений вище договір дарування слід визнати недійсним з таких підстав.

Досліджена у судовому засіданні сукупність доказів підтверджує, що у момент укладення договору дарувальник ОСОБА_1 не мала наміру подарувати будинок, а бажала укласти з ОСОБА_3 договір довічного утримання, за яким передбачала, що останній надаватиме їй догляд та після її смерті отримає у власність належний їй будинок. Відсутність волі ОСОБА_15 на укладення договору дарування підтверджується тим, що зазначений вище будинок є єдиним житлом ОСОБА_15, вона після укладення оспорюваного договору у 2015 році залишається зареєстрованою та продовжувала фактично проживати у будинку більше двох з половиною років, тобто до вересня-жовтня 2017 року, та увесь цей час за власний рахунок продовжувала оплачувати комунальні послуги. Увесь цей час вона проживала у будинку одна. У вересня 2017 року ОСОБА_3 вселився у будинок самостійно без дозволу і відома ОСОБА_1 у період її тимчасової відсутності. При цьому з ОСОБА_15 не був узгоджений порядок передачі і користування будинком. Відповідач ОСОБА_16 своїми діями, що описані вище, позбавив ОСОБА_15 не лише можливості отримувати очікуваний нею догляд, але і реальної можливості користуватися будинком, оскільки для неї були створені неможливі для проживання умови, які не відповідають санітарним вимогам. Таким чином ОСОБА_1 фактично не передала ОСОБА_3 будинок, що суперечить порядку укладення договору дарування, який у цьому випадку є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі речі. Також позивач та відповідач у своїх поясненнях, усі допитані у справі свідки підтвердили і це не суперечить іншим доказам у справі, що ОСОБА_1 при укладенні оспорюваного договору дарування не передавала ОСОБА_3 ключі від будинку або інші символи речі, а також не передавала документи, які підтверджують право власності дарувальника на річ.

ОСОБА_3 у судовому засіданні визнав, що мав ключі від будинку "усе життя", адже є онуком ОСОБА_1, тобто при укладенні договору вони йому не передавались. Також у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема і показаннями усіх допитаних свідків, цей факт підтверджує те, що між ОСОБА_15 та ОСОБА_3 існувала домовленість про те, що останній надаватиме бабусі догляд, а та передасть йому взамін будинок після її смерті. Надані суду медичні довідки підтверджують, що ОСОБА_15, враховуючи її вік та хронічні хвороби, потребувала такого догляду. Цей догляд після сімейної наради з участю своєї матері ОСОБА_6 обіцяв надавати ОСОБА_3 Це підтверджується показаннями усіх допитаних у справі свідків. Таким чином показання усіх свідків підтверджують наявність домовленості про надання ОСОБА_3 догляду ОСОБА_15

За таких обставин договір дарування не був безумовним, оскільки між сторонами існувала домовленість про надання догляду та утримання. Тому такий договір не відповідає дійсному волевиявленню сторін, а отже суперечить нормам статей 203, 215 ЦК України і тому є недійсним. Тобто сторони уклали не той договір, який мали на увазі. При цьому сам факт прочитання сторонами тексту договору дарування з урахуванням усіх встановлених у справі обставин, не спростовує висновку суду про недійсність цього договору.

Разом з тим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог у частині визнання права власності на будинок, договір дарування щодо якого визнається недійсними, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, відтак в цьому випадку не вимагається ухвалення судового рішення про визнання за особою, яка є власником нерухомого майна, права власності на це майно.

Таким чином у зв'язку з визнанням зазначеного вище договору дарування недійсним поновлюється право власності ОСОБА_1 на будинок, який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке було видане 22 грудня 1998 року нотаріусом ОСОБА_17, а відповідне право власності зареєстроване за ОСОБА_1 Олександрійським комунальним бюро технічної інвентаризації 23 грудня 1998 року. Це право ніким не оспорюється і тому для його визнання судом відсутні передбачені ст.392 ЦК України підстави.

Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв'язку із задоволення позову судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 640 грн. покладаються на відповідача. Відстрочена сума судового збору не підлягає стягненню, оскільки додаткова вимога про визнання права власності не грунтується на тих же фактичних і юридичних підставах, що і основна, та як встановлено у ході судового розгляду не є необхідною для захисту і поновлення порушених прав позивача.

Керуючись статтями 258-273 ЦПК України, суд

вирішив:

Задовольнити частково позовну заяву ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1, до ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_2, про визнання договору дарування будинку недійсним та застосування наслідків недійсності.

Визнати недійсним укладений 26 серпня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір дарування будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору у розмірі 640 грн.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Кіровоградської області у порядку, передбаченому ст. 355 і п.15.5 ч.1 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна і резолютивна частина рішення складена у нарадчій кімнаті та проголошена 12 вересня 2018 року.

Повний текст рішення складений 21 вересня 2018 року.

Суддя Орловський В.В.