Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 459/3597/14-ц

провадження № 61-4819 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., ЛеськоА. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-Акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал»,
третя особа-Товариство з обмеженою відповідальністю «М.Б.А. Фінанси»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Львівської області в складі суддів: Кабаля І. І., Монастирецького Д. І., Шандри М. М., від 13 червня 2016 року.

Встановив:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» (далі - АТ «Банк Ренесанс Капітал»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «М.Б.А. Фінанси» (далі - ТзОВ «М.Б.А. Фінанси»), про визнання недійсним споживчого кредитного договору, укладеного внаслідок злочинних дій, стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_6 мотивувала тим, що 26 жовтня 2013 року від її імені з АТ «Банк Ренесанс Капітал» було укладено кредитний договір № 5. Цей договір позивач не укладала та не підписувала. Насправді такий договір було укладено ОСОБА_8, яка, використовуючи загублений паспорт позивача, оформила від її імені вищевказаний кредитний договір. За заявою ОСОБА_6 від 25 січня 2014 року було відкрито відповідне кримінальне провадження. Аналогічним чином ОСОБА_8 уклала кредитні договори ще з ПАТ «Платинум Банк», ПАТ «Дельта Банк», ТзОВ «Компаньйон Фінанс». У 2014 році на адресу позивача почали надходити вимоги банку про сплату заборгованості. Також відповідач повідомив позивача, що її справу передано до колекторської агенції для повернення боргу в повному обсязі. Іншим повідомленням від ТОВ «М.Б.А. Фінанси» позивач була повідомлена, що між АТ «Банк Ренесанс Капітал» та ТОВ «М.Б.А. Фінанси» укладено договір, відповідно до якого ТОВ «М.Б.А. Фінанси» прийняло на себе зобов'язання із вчинення дій щодо стягнення з позивача заборгованості в розмірі 24 505 грн 87 коп. згідно з кредитним договором від 26 жовтня 2013 року № 5. Позивач зазначає, що їй стали погрожувати і шантажем вимагати погашення суми боргу, в результаті чого їй було спричинено моральні страждання та переживання, порушено нормальний уклад життя.

На підставі наведеного ОСОБА_6 просила суд визнати вказаний кредитний договір недійсним і стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн, а також судові витрати.

Рішенням Червоноградського міського суду від 03 грудня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсним кредитний договір від 26 жовтня 2013 року № 5, укладений між АТ «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_6 Стягнуто з АТ «Банк Ренесанс Капітал» на користь держави 243 грн 60 коп. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний кредитний договір позивач не підписувала. Водночас перевіреними та оціненими судом доказами стверджується, що спірний договір було укладено відповідачем з невідомою особою, що стало можливим у зв'язку з використання загублених документів позивача та неналежною їх перевіркою працівниками банку. Також відповідач не довело факту, що один з оригіналів кредитного договору був переданий ОСОБА_6 як споживачеві. Отже, відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд першої інстанції дійшов висновків про недійсність оспорюваного кредитного договору. Відмовляючи в позові в частині стягнення моральних збитків, суд першої інстанції послався на презумпцію чинності правочину і те, що, пред'являючи вимогу позивачеві про погашення боргу, відповідач діяв правомірно, оскільки на той момент спірний договір кредиту був чинним.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2016 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 грудня 2015 року в частині визнання недійсним кредитного договору від 26 жовтня 2013 року та стягнення з відповідача в дохід Держави судового збору скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення суду про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь відповідача 267 грн 96 коп. судових витрат за подання апеляційної скарги.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_6 не довела, що спірний кредитний договір, укладений від її імені з АТ «Банк Ренесанс Капітал», вона не підписувала. Також, колегія суддів апеляційного суду звернула увагу, що в разі встановлення обставин, що спірний кредитний договір ОСОБА_6 не підписувала, такий правочин не можна буде визнати недійсним, оскільки він по своїй суті буде вважатися неукладеним. Разом з тим, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині відмови в позові про стягнення моральних збитків.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2016 року і залишити в силі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 грудня 2015 року.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про недоведеність підстав позову, оскільки при розгляді справи не врахував правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року, справа № 6-127цс13, яка є обов'язковою для судів і зводиться до недійсності правочину за відсутності волі його учасника на його укладення. Крім того, ОСОБА_6 вказує на помилковість посилань апеляційного суду щодо неукладеності спірного договору, оскільки договір містить підписи сторін і є укладеним, однак підписав його не позивач, а інша особа, і волі позивача на його укладення немає, тому такий договір є оспорюваним і може бути визнаний судом недійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2016 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, надано сторонам строк для подання заперечень на касаційну скаргу, зупинено виконання рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення судових витрат до закінчення касаційного провадження у справі.

Правом на подання відзиву (заперечення) на касаційну скаргу сторони не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 26 жовтня 2013 року від імені ОСОБА_6 з відповідачем було укладено кредитний договір. При цьому у договорі зазначено інформацію про позичальника ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та документ, на підставі якого встановлено особу останньої, - паспорт громадянина України НОМЕР_1, виданий 20 вересня 2004 року Червоноградським МВ УВМС України у Львівській області.

Однак з довідки від 10 грудня 2013 року № 3130, виданої Червоноградським МС ГУ ДМС України у Львівській області відомо, що 16 серпня 2012 року ОСОБА_6 зверталася із заявою про втрату паспорта НОМЕР_1, виданого 20 вересня 2004 року Червоноградським МВ УВМС України у Львівській області. Крім цього, зазначено, що взамін втраченого ОСОБА_6 14 вересня 2013 року було видано паспорт НОМЕР_2.

Крім цього, із наданої ПАТ «Перший український банк» копії фотографії особи, яка від імені позивача за аналогічних обставин укладала ще один кредитний договір № 5 від 26 жовтня 2013 року, видно, що цією особою не була ОСОБА_6

З висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у Львівській області від 01 серпня 2015 року № 6/291 вбачається, що висновок було складено за результатами дослідження, проведеного на виконання постанови слідчого у кримінальному провадженні від 22 травня 2014 року № 90000873. Згідно із цим висновком рукописні записи від імені ОСОБА_6, що наявні на дублікатах копій паспорта НОМЕР_1, виданого 20 вересня 2004 року та картки платника податків виконані не ОСОБА_6, а іншою особою.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент укладення кредитного договору від 26 жовтня 2013 року № 5 паспорт позивача НОМЕР_1, виданий 20 вересня 2004 року Червоноградським МВ УВМС України у Львівській області, був недійсним, а сам спірний договір з відповідачем позивач особисто не укладала.

Апеляційний суд дійшов протилежних висновків про безпідставність позову в повному обсязі, однак такі висновки суду є помилковими.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Апеляційний суд при вирішенні цього спору не врахував, що, якщо спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але належними засобами доказування підтверджено, що одна зі сторін його не підписувала, суд має виходити з того, що такий договір є вчиненим. У цьому випадку пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» про невчинення договору, чи неукладення - не застосовується.

Зазначене є підставою для визнання договору недійсним за статтями 203, 215 ЦК України - як підписання договору особою, яка не має на це повноваження, та відсутність волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто відповідно до статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року, справа № 6-127цс13, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України 2004 року була обов'язковою для врахування при розгляді цієї справи судами попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Зазначений вище висновок експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у Львівській області від 01 серпня 2015 року № 6/291 було зроблено в рамках кримінального провадження, отже, з урахуванням вимог статей 64, 143, 144 ЦПК України 2004 року цей висновок не є беззаперечним доказом у цій справі.

Разом з тим, суд першої інстанції роз'яснив сторонам про можливість проведення у справі почеркознавчої експертизи, але сторони такими правами не скористалися.

Враховуючи відсутність належних і допустимих доказів відповідача на спростування посилань позову і доказів на його підтвердження, суд першої інстанції, дотримуючись принципу змагальності сторін (стаття 10 ЦПК України 2004 року), дійшов обґрунтованих висновків про недійсність спірного договору кредиту. Такі висновки міського суду є правильними по суті, законними і обґрунтованими. Отже, посилання касаційної скарги на помилковість висновків апеляційного суду щодо предмета і підстав позову є мотивованими.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасував судове рішення, яке відповідає вимогам закону, то рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі судового рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Червоноградського міського суду від 03 грудня 2015 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик