Єдиний унікальний номер судової справи 468/1736/17-ц
Номер провадження 22-ц/4812/21/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

29 жовтня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі: третьої особи - приватного виконавця Куліченка Д.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича рішення, яке ухвалено Баштанським районним судом Миколаївської області 10 квітня 2018 року, під головуванням судді Муругова В.В., в приміщенні цього ж суду об 11 годині 49 хвилині, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Содружество» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Дмитро Олександрович, про визнання договору дарування недійсним,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Содружество» (далі - ТОВ «Група компаній «Содружество») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30 червня 2016 року задоволено позов ТОВ «Група компаній «Содружество» та стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 505 000 грн. та судові витрати в розмірі 15 907 грн.

Разом з тим достеменно знаючи про вищезазначене судове рішення, 08 липня 2016 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, за умовами якого, перший подарував своїй дружині житловий будинок загальною прощею 104.4 кв.м, з прилеглими до нього будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1, та який належав йому на праві приватної власності. Зазначений договір дарування зареєстрований в реєстрі за №433 та посвідчений приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Остапенко В.В.

Посилаючись на викладені обставини, та на те, що відповідач ОСОБА_3 свідомо та умисно вчинив такий правочин без наміру створення реальних правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, з метою ухилення від виконання судового рішення Одеського апеляційного господарського суду від 30 червня 2016 року, ТОВ «Група компаній «Содружество» просило визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, загальною прощею 104.4 кв.м, який укладений 08 липня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Остапенко В.В., зареєстрований в реєстрі за №433.

Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 04 січня 2018 року відкрито провадження у справі та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича (а.с.33-34).

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що в будинку АДРЕСА_1 він не проживає з січня 2016 року, та після укладення спірного договору дарування шлюб між відповідачами розірвано, а тому не має правових підстав вважати вказаний договір фіктивним. До того ж, будинок був предметом спільної сумісної власності подружжя, а тому фактично ним подаровано лише 1/2 його частку. Крім того пояснював, що наміру ухилитись від виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 30 червня 2016 року в нього не має, про що свідчить довідка Баштанського міжрайонного управління водного господарства про відрахування з його доходів 20% на погашення заборгованості. Також зазначав, що самі кошти, які стягнути вказаним рішенням знаходяться на його рахунку, відкритому у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит», який знаходиться у стані ліквідації, а тому він не може перерахувати їх позивачу з незалежних від нього обставин.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. надав до суду письмові пояснення в яких просив позовну заяву ТОВ «Група компаній «Содружество» задовольнити.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О., посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 червня 2018 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Наступною ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 25 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

На виконання Указів Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах» та від 28 вересня 2018 року «Про переведення суддів», ліквідовано Апеляційний суд Миколаївської області та утворено новий Миколаївський апеляційний суд. Суддів Апеляційного суду Миколаївської області переведено на роботу на посади суддів Миколаївського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року розпочав роботу Миколаївський апеляційний суд.

У зв'язку із ліквідацією Апеляційного суду Миколаївської області дана справа передана до новоствореного Миколаївського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 10 жовтня 2018 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач - Серебрякова Т.В., судді: Галущенко О.І., Лисенко П.П.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Так, відмовляючи ТОВ «Група компаній «Содружество» у задоволені позову, районний суд виходив з того, що відсутні будь-які фактичні дані, які б вказували, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 є фіктивним та укладений без мети настання реальних наслідків та які б спростували встановлену законом презумпцію правомірності правочину.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд і реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ст.ст.4,10,203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (ст.ст.203,215-216 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Відповідно до положень ст.ст.717,719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року, у справі за №6-116цс14, згідно змісту ст.234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст.235 ЦК України).

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому, необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

З матеріалів справи убачається та районним судом встановлено, що постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30 червня 2016 року стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ТОВ «Група компаній «Содружество» 505 000 грн. в рахунок погашення боргу, які були перераховані на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, як предоплата за виконання договору №1/2207 від 22 липня 2015 року, та судові витрати в сумі 15 907 грн. (а.с.4-7).

На виконання вищезазначеної постанови Одеського апеляційного господарського суду, 13 липня 2016 року Господарським судом Миколаївської області видано наказ, який був спрямований на виконання (а.с.8).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. від 01 грудня 2017 року відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного наказу (а.с.40).

08 липня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, відповідно до якого перший подарував ОСОБА_4, житловий будинок АДРЕСА_1, загальною прощею 104.4 кв.м, який належав йому на праві приватної власності. Зазначений договір дарування зареєстрований в реєстрі за №433 та посвідчений приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Остапенко В.В. (а.с.49-50).

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 08 липня 2018 року згідно з рішенням про державну реєстрацію права власності приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Остапенка В.В (а.с.9-10).

Звертаючись до суду із позовом позивач зазначав, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне нерухоме майно від боржника до його дружини, а також, що в діях відповідачів був наявний умисел на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошових зобов'язань ОСОБА_3, шляхом повернення позивачу коштів.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, районний суд обґрунтовано відмовив у позові відповідно до вимог ст.234 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наведених у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оскільки належних доказів на підтвердження фіктивності договору дарування житлового будинку, укладеного 08 липня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позивачем не надано.

Так, в ході розгляду матеріалів даної справи встановлено, що оскаржуваний договір дарування квартири укладено до видачі господарським судом Миколаївської області відповідного наказу та пред'явлення його до виконання, а вищевказаний правочин був спрямований на настання реальних наслідків, що також пояснили у суді першої інстанції відповідачі.

До того ж, відповідач ОСОБА_4 в установленому законом порядку прийняла в дар належний дарувальнику житловий будинок, зареєструвала право власності на житловий будинок та відповідно до ст.ст.317,319 ЦК України розпоряджається ним.

Зі змісту оскаржуваного договору також слідує, що цей договір не приховує іншу угоду, відповідає намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, передбачені законом щодо договорів дарування, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Окрім того, укладеним між відповідачами договором дарування права позивача жодним чином не порушуються, оскільки судове рішення набрало законної сили та перебуває на виконанні у приватного виконавця.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що укладенням спірного договору дарування відповідач намагався уникнути відповідальності, є необґрунтованими та спростовуються наведеним вище.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сторонами договору дарування вчинені всі необхідні дії для його виконання, а тому даний договір не може бути визнаний фіктивним. До того ж, суд вірно виходив з того, що позивачем не надано достовірних доказів того, що при укладенні договору дарування сторони не мали наміру на реальне настання правових наслідків.

За такого, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів колегія суддів приходить до висновку, що право позивача, про захист якого він просив, не порушено, а оскаржувана угода відповідає чинному законодавству та волевиявленню сторін за договором, тому в задоволенні позову слід відмовити саме з названих підстав, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а також таким, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, правильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. без задоволення, а рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича - залишити без задоволення.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 31 жовтня2018 року