КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/269/2018 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Ігнатченко Н.В.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення за договором позики на предмет іпотеки,

встановив:

ТОВ «ФК «Народна позика» звернулося до Солом'янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 червня 2013 року між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір №0106001/000-КФК/13, за умовами якого позивач надав останньому кредит у формі відзивної поновлювальної кредитної лінії на загальну суму 1100000 грн. на споживчі цілі, строком з 4 червня 2013 року по 4 червня 2016 року, під 36% річних.

Зазначає, що з метою забезпечення виконання Кредитного договору №0106001/000-КФК/13 від 1 червня 2013 року, між сторонами, 31 липня 2015 року було укладено Договір Іпотеки, де ТОВ «ФК «Народна позика» виступає як Іпотекодержатель а Іпотекодавцем виступає - ОСОБА_4

Предметом Договору Іпотеки згідно з п.1.2. Договору Іпотеки є передання в іпотеку Іпотекодержателю наступного нерухомого майна: квартира АДРЕСА_1, площею 34.8 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_4

Позивач вказує, що він свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав ОСОБА_5 кредит в розмірі 1100000 грн. Однак, в порушення умов кредитного договору в частині обов'язку забезпечувати погашення грошових зобов'язань ОСОБА_5 належним чином не виконав, в зв'язку з чим у нього виникло прострочене зобов'язання з погашення кредиту: 1089800,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 271360,20 грн. - заборгованість по процентам.

Позивач зауважує, що ним було здійснено оцінку майна, про що складено Звіт про оцінку майна №1, ідентифікатор за базою ФДМУ 605356_28072015_1. Об'єкт оцінки: однокімнатна квартира, загальною площею 34,8кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки. За результатами оцінки ринкова вартість об'єкта складає 773500,00 грн., що і являється початковою ціною предмета іпотеки, на підставі чого і було сформовано ціну позову.

Просило суд, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ТОВ «ФК «Народна позика» за Кредитним договором № 0106001/000-КФК/13 від 01 червня 2013 року в сумі 1363160,20 (один мільйон триста шістдесят одна тисяча сто шістдесят гривень 20 копійок), (з них: 1089800 грн. - заборгованість по тілу кредита; 271360,20 грн. - заборгованість по процентам) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартира АДРЕСА_1, площею 34.8 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер : НОМЕР_1; адреса: АДРЕСА_2) шляхом визнання права власності на зазначене майно за ТОВ «ФК «Народна позика» (ідентифікаційний код юридичної особи: 36927264; адреса: м. Київ, Бассарабська площа, буд. 5) за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, а саме: 773500,00 грн. (сімсот сімдесят три тисячі п'ятсот гривень 00 копійок).

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року, вищезазначений позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2, яка не брала участі у справі, відносно якої суд вирішив питання про її права, через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовувала тим, що є обставини, які мають важливе значення для справи, а саме, що 17 вересня 2013 року громадянин ОСОБА_6 звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2, яка належала їй згідно Свідоцтва про право власності, виданої Відділом приватизації державного житла Солом'янської районної в м. Києві адміністрації 12 липня 2011 року.

ОСОБА_6, мотивував позовні вимоги тим, що 16 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі - продажу вищезазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., за реєстровим № 2874.

Даний продаж нібито за домовленістю сторін вчинявся на суму 94 000 грн. (10 000 доларів США на момент укладання), однак, судом першої інстанції встановлено, що кошти не передавалися.

Того ж дня, 16 вересня 2011 року, підписавши попередній договір, мала наміри купити свою квартиру за ціною майже в тричі дорожче - 268 800 грн. (30 000 доларів США).

14 січня 2014 року у справі ОСОБА_6 до ОСОБА_2 відповідач подала зустрічну позовну заяву про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним з тих підстав, що вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла курувати ними під час укладання 16 вересня 2011 року договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3, що в м. Києві.

ОСОБА_2 у вищезазначеному позові зазначала, що народилася 03 лютого 1982 року і вже через півроку рішенням Жовтневого районного суду м. Києва від 26 липня 1982 року ОСОБА_9 - батько та ОСОБА_10 - мати, позбавили батьківських прав по відношенню до дочки ОСОБА_2 та передали її на піклування органів опіки та піклування.

З 26 липня 1982 року апелянт була поміщена до дитячого закладу на піклування держави, а з 1.5 - річного віку виховувалася дитячому будинку, потім в будинку «Малятко». З 27.01.1986 р. - 13.03.1986 р. обстежувалася в дитячому відділені Київської міської психоневрологічній лікарні №1.

З 1990 р. по 2000 р. знаходилася на диспансерному обліку в Київській міській психоневрологічній лікарні №2 з діагнозом: «Розумова відсталість ступеню легкої дебільності».

Рішенням Міської метод - педагогічної комісії з вересня 1989 року ОСОБА_2 переведена до допоміжної школи - інтернат №12 для дітей - сиріт і дітей, що залишилися без опіки батьків. Даний заклад, в якому апелянт перебувала з 01.09.1989 р. по 26.05.1998 р. закінчила з діагнозом: розумова відсталість в стадії помірно вираженої дебільності, недорозвинення мови ІІ - ІІІ рівня, хронічна правостороння нейросенсорна туговухість, хронічний правосторонній тубо отит, викривлення носової перегородки з порушенням дихання, змішаний астигматизм обох очей.

Наслідками вищезазначеного діагнозу є: довірливість до людей, відсутність вольової сфери, особа не передбачає наслідків вчинків, легко піддається впливу, управлінню, командуванню.

З 2000 року ОСОБА_2 знята з диспансерного обліку в Київській міський психоневрологічній лікарні №2 в зв'язку зі зміною місця проживання.

Після зняття з обліку в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2, апелянт в інший медичний закладна облік не ставала.

13 лютого 2001 року Жовтневою районною в м. Києві державною адміністрацією ОСОБА_2 було видано ордер на житлове приміщення №025170, відповідно до якого апелянт вселилася у квартиру за адресою:м. Київ, АДРЕСА_4 та 20 березня 2001 року зареєструвалася у даній квартирі та проживає на даний час.

Відповідно до Висновку судово - психіатричної експертизи №231 від 26.03.2015 року ОСОБА_2 під час укладання договору купівлі - продажу спірної квартири за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.

Отже, вибуття спірної квартири з власності апелянта відбулося не з її волі, оскільки у неї не було свідомо поставленої мети на передачу зазначеного житлового приміщення у власність іншій особі.

04 квітня 2016 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва було визнано не дійсним договір купівлі - продажу від 16 вересня 2011 року квартири АДРЕСА_1 укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та повернуто у власність останній зазначену квартиру.

Вищезазначене рішення набрало законної сил.

ОСОБА_6 своїми недобросовісними діями, не повідомивши ОСОБА_2 28 травня 2014 року здійснив відчуження квартири АДРЕСА_6 шляхом укладання договору купівлі - продажу квартири з громадянином ОСОБА_4,

30 липня 2015 року ОСОБА_4 уклав з ТОВ «ФК «Народна позика» договір іпотеки за своїм зобов'язанням, тобто перехід прав власності від ОСОБА_6 до ОСОБА_4 відбувалося під час розгляду справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про виселення.

Право власності апелянта на квартиру не припинилося, оскільки вона не проявила свою волю до її розпорядження.

В п.1.1. договору іпотеки укладеного 30 липня 2015 року між ТОВ «ФК» Народна позика» та ОСОБА_4 зазначено, що цим договором забезпечується виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_4 на підставі кредитного договору №0106001/000/КФК/13 від 01 червня 2013 року укладеного між ним та ТОВ «ФК «Народна позика» з усіма змінами та доповненнями.

Проте, в матеріалах справи відсутній кредитний договір № 0106001/000/КФК/13 від 01 червня 2013 року укладеного між ним та ТОВ «ФК «Народна позика».

Суд першої інстанції встановив обставину про видачу кредиту траншами і про наявність заборгованості за відсутності належних та допустимих доказів, а саме за відсутності в матеріалах справи банківської виписки про рух коштів по рахунку,

Крім цього, суд не встановив форму, за якою було видано кредит, суми траншів та дати їх видачі, а також на який рахунок перераховувалися кошти.

Суд першої інстанції, у своєму рішенні встановив видачу кредиту 01 червня 2013 року, хоча право на отримання кредиту виникло з 30 липня 2015 року після укладання договору іпотеки, що також передбачено п.2.1.1. цього договору.

Також, судом не надано належної оцінки наявній в матеріалах справи довідці про стан взаєморозрахунків з якого не можливо встановити з якого періоду відповідачі не виконують свої зобов'язання за кредитним договором, також з довідки не вбачається яка заборгованість по договору є поточною, а яка плановою.

Просила, скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «ФК «Народна позика» відмовити у повному обсязі.

На апеляційну скаргу, ТОВ «ФК «Народна позика» подало відзив, яким обґрунтовувало тим, що 15 червня 2016 року апеляційним судом м. Києва було частково змінено рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року, тобто рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року в незміненій частині вступило в законну силу 15 червня 2016 року.

Станом на момент розгляду справи за позов ТОВ «ФК «Народна позика» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення, стягнення на предмет іпотеки, договір купівлі - продажу від 16 вересня 2016 року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не було визнано судом не дійсним.

Предметом договору іпотеки від 31 липня 2015 року укладеного між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_4 була квартина №106 по вулиці Гарматній 21 в м. Києві, площею 34,8кв.м. яка належала на праві власності ОСОБА_4 згідно договору купівлі - продажу від 28 травня 2014 року укладеного з ОСОБА_6

На момент розгляду позову ТОВ «ФК «Народна позика» та до цього часу кредитний договір, договір іпотеки не були визнані недійсним, а тому суд першої інтенції правомірно звернув стягнення на предмет іпотеки.

Щодо посилання апелянта на відсутність кредитного договору №0106001/000/КФК/13 від 01 червня 2013 року укладеного між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_4, зазначає, що кредитний договір №0106001/000/КФК/13 від 01 червня 2013 року, виконання зобов'язань по якому забезпечувались договором іпотеки від 30 липня 2015 року було укладено між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_5

В п.1.1. договору іпотеки від 30 липня 2015 року було помилково вказано сторону кредитного договору ОСОБА_4 замість ОСОБА_5

З огляду на вищевикладене вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року повинно бути залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 червня 2013 року між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №0106001/000-КФК/13, за умовами якого позивач надав ОСОБА_5 кредит у формі відзивної поновлювальної кредитної лінії на загальну суму 1100000,00 грн. на споживчі цілі, строком з 4 червня 2013 року по 4 червня 2016 року, під 36% річних.

З метою забезпечення виконання Кредитного договору №0106001/000-КФК/13 від 1 червня 2013 року, між сторонами, 31 липня 2015 року було укладено Договір Іпотеки, де ТОВ «ФК «Народна позика» виступає як Іпотекодержатель, а Іпотекодавцем виступає ОСОБА_4

В свою чергу, предметом Договору Іпотеки згідно з п.1.2. Договору Іпотеки є передання в іпотеку Іпотекодержателю наступного нерухомого майна: квартира АДРЕСА_1, площею 34,8кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_4

Загальна заставна вартість предмету іпотеки за погодженням сторін становить 773500,00 грн.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав ОСОБА_5 кредит в розмірі 1100000,00 грн.

Однак, в порушення умов кредитного договору в частині обов'язку забезпечувати погашення грошових зобов'язань ОСОБА_5 належним чином не виконав, в зв'язку з чим у нього виникло прострочене зобов'язання з погашення кредиту: 1089800,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 271360,20 грн. - заборгованість по процентам.

Пунктом 5.1 Договору іпотеки сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником умов Основного договору іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним договором шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки і пред'явлення позову про звернення стягнення є обґрунтованим.

Крім цього, судом враховано, що ОСОБА_4 визнано позов, а відповідно до положень ч.4 ст.174 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення), у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

По справі встановлено, що 17 вересня 2013 року громадянин ОСОБА_6 звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2, у якому просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2, яка належала їй згідно Свідоцтва про право власності, виданої Відділом приватизації державного житла Солом'янської районної в м. Києві адміністрації 12 липня 2011 року.

14 січня 2014 року у вищезазначеній справі ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та повернуто у власність ОСОБА_2 зазначену квартиру.

Зазначене рішення набрало законної сили оскільки не було скасовано, хоча і переглядалось судами всіх інстанцій, про що свідчить ухвала Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2016 року та ухвала Верховного Суду України від 29 грудня 2016 року.

Під час розгляду вищезазначеної справи, а саме 28 травня 2014 року ОСОБА_6 здійснив відчуження квартири АДРЕСА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_4 В свою чергу, останній 30 липня 20156 року уклав з ТОВ «ФК «Народна позика» договір іпотеки за своїм зобов'язанням перед ТОВ «ФК «Народна позика».

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру не припинилося, оскільки вона не проявляла свою волю до її розпорядження, в порядку передбаченому ст.ст.316-319,321,346-347 ЦК України.

Частиною четвертою статті 174 ЦПК України, яка діяла на момент ухвалення оскаржуваного рішення та на яку суд першої інстанції послався як на одну із підстав для задоволення позову, зазначено, що у разі визнання позову відповідачем, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Такі ж вимоги містяться в ст.206 ЦПК України, чинній на момент розгляду апеляційної скарги на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року.

Колегія суддів вважає, що визнання позову відповідачем порушує права, свободи та інтереси ОСОБА_2, як власника спірної квартири АДРЕСА_1, на яку Солом'янським районним судом м. Києва 04 лютого 2016 року звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ТОВ «ФК «Народна позика» за кредитним договором №0106001/000-КФК/13 від 01 червня 2013 року.

У зв'язку з вищезазначеним, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року підлягає скасуванню з прийняттям по справі постанови про відмову у задоволенні позову ТОВ «ФК «Народна позика» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення за договором позики на предмет іпотеки.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення за договором позики на предмет іпотеки - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 02 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

Н.В. Ігнатченко