Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 478/2375/16-ц

провадження № 61-33271св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Відродження» Казанківського району Миколаївської області,

представник відповідача - Ляшенко МиколаДмитрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_1 на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 травня 2017 року у складі судді

Сябренко І. П. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області

від 19 червня 2017 року у складі колегії суддів: Галущенка О. І.,

Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Відродження» Казанківського району Миколаївської області (далі -

СТОВ «Відродження», Товариство), у якому просив розірвати договір оренди, укладений 01 грудня 2008 року між СТОВ «Відродження» та ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами договору оренди землі від 01 грудня 2008 року, укладеним між ТОВ «Відродження» та ОСОБА_7, яка є рідною бабою позивача, остання передала Товариству в оренду на 5 років належну їй на праві власності земельну ділянку площею 6,63 га, яка розташована в межах території Казанківської селищної ради Миколаївської області. Договір зареєстровано в установленому законом порядку

16 лютого 2009 року. Договором передбачена сплата орендної плати у розмірі 2 000 грн у грошовій та натуральній формі двічі на рік: до 30 липня та до 30 листопада кожного року. У договорі сторони погодили, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншого власника є підставою для його розірвання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.

З 16 лютого 2014 року договір закінчив свою дію із спливом його строку, на який він був укладений.

21 липня 2015 року позивач зареєстрував своє право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування.

Позивач попередив відповідача про намір самостійно обробляти успадковану земельну ділянку, посилаючись на закінчення терміну дії договору оренди від 01 грудня 2008 року. Відповідач повідомив про наявність договору оренди землі, укладений 01 грудня 2008 року

ОСОБА_7 строком на 49 років, який зареєстровано 16 лютого

2009 року. Даний договір має таку ж дату і реєстраційний номер, що і договір строком на 5 років. З 2012 року відповідач не сплачує орендну плату.

Невиконання приписів закону та положень договору оренди щодо сплати орендної плати, є істотним порушенням умов договору оренди, що у відповідності до вимог статей 32, 38 Закону України «Про оренду землі» та положень статті 651 ЦК України тягне його розірвання.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області

від 03 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю факту укладення договору оренди землі на 49 років, який не передбачає правових підстав для його розірвання у разі зміни власника земельної ділянки та відсутністю достовірних доказів систематичної несплати орендної плати за час дії договору, починаючи з 2012 року.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 19 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована відсутністю правових підстав для розірвання оспорюваного договору, оскільки відсутня систематичність несплати відповідачем орендної плати за користування належною позивачу земельною ділянкою на підставі укладеного договору оренди землі.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач порушував умови договору оренди, систематично не сплачував орендну плату за користування земельною ділянкою, що є підставою для розірвання укладеного між сторонами у справі договору оренди землі. Суди залишили поза увагою положення пункту «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України, якою визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що в момент видачі розписки ОСОБА_7 14 березня 2008 року будь-яких угод про здачу в оренду земельної ділянки, що є предметом договору від 01 грудня

2008 року, не укладалось, а сам договір, підписаний через 8 місяців після видачі розписки, не передбачає внесення орендної плати наперед одним платежем за 49 років, як і не містить доказів укладення сторонами угоди щодо такого порядку та розміру сплати орендної плати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Суд установив, що згідно державного акту на право приватної власності на землю від 14 березня 2008 року ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 6,63 га, розташованої на території Казанківської селищної ради Миколаївської області.

01 грудня 2008 року між СТОВ «Відродження» та ОСОБА_7 було укладено договір оренди землі, за умовами якого остання передала в оренду товариства належну їй на праві власності земельну ділянку строком на 49 років.

16 лютого 2009 року договір оренди зареєстровано у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії центру ДЗК.

У пунктах 9, 11, 14 вказаного договору сторони домовились, що СТОВ «Відродження» зобов'язаний сплачувати орендодавцю ОСОБА_7 орендну плату, яка за один рік складає 2 000 грн в строк до 30 липня і 30 листопада кожного року. У разі не внесення орендної плати у строки, визначені цим договором, сплачується пеня у розмірі 120% від ставки НБУ несплаченої суми за кожний день прострочення.

Судом установлено, що розмір орендної плати не змінювався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.

Відповідно до пункту 40 договору оренди землі перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для умов зміни або розірвання договору.

У пункті 38 договору оренди землі сторони домовились про те, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін, рішенням суду на вимогу одної із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 15 липня 2015 року набув право власності на земельну ділянку, площею 6,63 га, яка є предметом оренди за договором оренди від 01 грудня 2008 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частинами першою та другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що відповідно до розписки від 14 березня 2008 року та видаткового касового ордеру

від 21 березня 2008 року, наданих представником відповідача, вбачається, що ОСОБА_7 отримала 20 000 грнв рахунок орендної плати за договором на 49 років.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України зазначено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Таким чином, законодавство передбачає як необхідну умову для розірвання договору оренди землі - систематичне невиконання умов договору, в тому числі і несплату орендної плати.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність.

Суди при розгляді справи не дотримались вимог статті 212 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, не дослідили доказів, необхідних для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зіславшись лише на ту обставину, що орендна плата була виплачена попередньому власнику, відповідно до розписки від 14 березня 2008 року та видаткового касового ордеру від 21 березня 2008 року.

Виплата орендної плати (її частини) у грошовій формі здійснюється через касу підприємства. З наведених вище розписки та видаткового касового ордеру не вбачається розрахунку орендної плати, не зазначено, на виконання умов якого саме договору отримано кошти.

Вирішуючи спір суди не звернули уваги та не дали оцінки доказам, з точки зору їх належності, щодо сплати юридичною особою фізичній особі орендної плати, дати сплати, підтвердження сплати цих коштів та їх розмір саме за спірним договором.

Не підтверджує відсутності заборгованості з орендної плати і додана відповідачем розписка від 14 березня 2008 року щодо отримання ОСОБА_7 20 000 грн у рахунок плати за оренду землі.

Належними доказами сплати коштів за оренду є: видатковий касовий ордер, виписаний орендарем та підписаний орендодавцем; видаткова накладна, підписана сторонами; довідка, видана податковою інспекцією, про наявність сплати коштів із земельного податку та оренди землі.

Місцевий суд при вирішенні спору, належним чином не встановив факт виконання з боку СТОВ «Відродження» свого договірного зобов'язання зі сплати орендної плати на користь орендодавця, не з'ясував, чи не свідчить це про систематичність дій орендаря з несплати орендної плати.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не усунув у межах своїх повноважень допущених місцевим судом недоліків, не сприяв всебічному та повному дослідженню доказів, не навів обґрунтованих висновків, тому безпідставно залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі не можливо.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 червня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська