Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа №522/50/16-ц

провадження № 61-656св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Одеська міська рада,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року у складі судді Свяченої Ю. Б. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Кононенко Н. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного та зареєстрованого 03 вересня 2001 року в «Журналі реєстрації біржових правочинів з нерухомістю» за №2001-043 у Другій київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь», згідно з яким ОСОБА_3 купив у ОСОБА_5 квартиру на АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 03 вересня 2001 року між ним та ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, укладено договір купівлі-продажу квартири, який був зареєстрований в Другій київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь» у журналі реєстрації угод по об'єктам нерухомості, реєстраційний номер НОМЕР_1 від 03 вересня 2001 року. Умови договору сторонами виконано повністю.

Оскільки договір не був нотаріально посвідчений, а компетентні органи і нотаріуси відмовляються визнавати на сьогодні правочин дійсним, позивач не може розпорядитись вищевказаною квартирою на власний розсуд. У зв'язку із цим він звернувся з відповідним позовом до суду.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 03 вересня 2001 року та зареєстрований 03 вересня 2001 року в «Журналі реєстрації біржових правочинів з нерухомістю» за №2001-43 у Другій київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на час виникнення спірних правовідносин між сторонами, крім норм Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), чинним був Закон України «Про товарну біржу», відповідно до статті 15 якого правочини, зареєстровані на біржі, надалі нотаріальному посвідченню не підлягали. Тобто, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання цього договору на товарній біржі, а тому договір і не був нотаріально посвідчений.

У поданій 04 серпня 2016 року касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що місцевий суд не врахував, що Закон України «Про товарну біржу» є спеціальним щодо визначення правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним щодо правил укладення договорів. Спеціальним законом щодо укладення договорів є ЦК Української РСР.

Відповідно до вимог ЦК Української РСР біржовий договір нотаріально не посвідчувався та не проведено його державну реєстрацію.

Спірний договір купівлі-продажу є неукладеним через відсутність державної реєстрації такого договору згідно з Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», тому згідно із положеннями статті 220 ЦК України суд має право визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не укладено.

Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 03 вересня 2001 року між ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Договір укладено в Другій київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь» та зареєстрований в «Журналі реєстрації угод по об'єктам нерухомості» реєстраційний номер 2001-43 від 03 вересня 2001 року.

Договір не був нотаріально посвідчений.

Судами також встановлено, що умови договору сторонами були виконані повністю, тобто ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_5 прийняла грошову суму в розмірі 6 876 грн за продаж квартири.

Надалі право власності на цю квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 у встановленому на той час законом порядку, а саме в КП «ОМБТІ та РОН» 11 жовтня 2001 року, № книга 117 доп. стор. 67, реєстр № 991.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

У зв'язку із цим суд першої інстанції зазначив, що належним відповідачем у справі є Одеська міська рада.

Суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин необхідно застосувати ЦК Української РСР, оскільки спірний договір було укладено 03 вересня 2001 року.

Відповідно до статті 4 ЦК Української РСР цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

За загальним правилом, визначеним у статтіhttp://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_208/ed_2004_01_01/pravo1/KD0008.html?pravo=1 - 20847 ЦК Української РСР, договори купівлі-продажу нерухомості підлягали нотаріальному посвідченню.

Згідно із частиною першої статті 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

На час укладення спірного договору чинним був Закон України «Про товарну біржу».

Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу (у редакції на час укладення вказаного договору) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Отже, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі.

Суди при розгляді цієї справи установили, що при вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов'язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення.

Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд обґрунтованого виходив з того, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 220 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу.

Тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що доводи апеляційної скарги про не укладення договору, є безпідставними.

Апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_4 зверталася з позовом до суду про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу квартири від 03 вересня 2001 року. У зв'язку із цим провадження у вказаній справі було зупинено судом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2017 року позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

З огляду на встановлені судами обставини, доводи касаційної скарги є необґрунтованими, такі ж доводи наводилися ОСОБА_4 і в апеляційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції.

Судами викладено мотиви задоволення позову і відповідно до вимог матеріального закону, чинного на час укладення договору купівлі-продажу квартири, захищено право власності позивача.

Доводи касаційної скарги є неприйнятними та не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на застосуванні норм матеріального права, які до спірних відносин застосуванню не підлягають.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має повноважень встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик