Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 752/22979/17-ц

провадження № 61-39953св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Київська міська рада,

треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Дев'ята київська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду

м. Києва у складі судді Ладиченко С. В. від 19 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Панченка М. М. від 30 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Київської міської ради, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Дев'ята київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням виконавчого комітету Московської районної Ради депутатів трудящих м. Києва від 01 лютого 1965 року № 161 її батьку - ОСОБА_2, надано дозвіл на побудову гаражу в садибі по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2, на підставі якого ним за власні кошти у 1965-1969 pоки по АДРЕСА_2 побудовано гараж НОМЕР_1, яким він користувався разом із членами сім'ї.

Посилаючись на те, що гараж будувався у період, коли законодавство не передбачало оформлення права власності, тому її батько не мав змоги зареєструвати право власності на побудований гараж, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер та з метою оформлення спадщини вона звернулась до нотаріуса, однак отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 на підставі статей 331, 1222, 1261 ЦК України просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно - гараж НОМЕР_1, що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що спадкодавець, ОСОБА_2, за життя не набув право власності у встановленому законом порядку на спірний гараж, оскільки надання дозволу на будівництво гаража та отримання на це відповідного дозволу не можуть свідчити про набуття ним права власності на гараж після його побудови, ураховуючи положення статей 328, 392 ЦК України. Таким чином, спадкоємець має право на визнання права власності в порядку спадкування лише на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва гаража, а не право власності на нерухоме майно, однак такі вимоги не були заявлені позивачем. Також позивачем не надано доказів того, що її батько, ОСОБА_2, після побудови гаража та до моменту смерті здійснював дії, направлені на введення гаража до експлуатації чи оформлення будь-яким чином права власності на нього.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком місцевого суду, зазначивши, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про набуття спадкодавцем у власність спірного майна, а також виділу земельної ділянки під його будівництво, перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Разом з тим апеляційний суд визнав помилковими висновки суду про застосування під час вирішення спору в частині спадкових прав положень ЦК України 2004 року, оскільки ОСОБА_2помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а тому підлягають до застосування норми закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин - статті 548, 549 ЦК УРСР.

При цьому відсутність доказів набуття спадкодавцем нерухомого майна у власність, виключає підстави для висновків про належне, передбачене положеннями статтею 549 ЦК УРСР, спадкування ОСОБА_1 спірного нерухомого майна.

У липні 2018 рокуОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Голосіївський суд м. Києва при прийнятті оскаржуваного рішення не звернув уваги на час побудови гаражу та помилково застосував до встановлення наявності права власності на гараж ОСОБА_2 положення ЦК України, встановивши на їх підставі ненабуття ОСОБА_2 права власності на вказаний гараж.

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Станом на 1969 рік чинними були інші нормативні документи. Так, відповідно до законодавства, що діяло на момент будівництва гаража, зокрема, статті 13 Конституції СРСР, ЦК УРСР власність громадян охоронялась державою.

Гараж будувався у період, коли законодавство СРСР та УРСР не передбачало оформлення права власності на гараж, тому ОСОБА_2 не мав змоги зареєструвати право власності на гараж, незважаючи на те, що з моменту побудови разом із сім'єю постійно ним користувався.

Судом першої інстанції невірно застосовано положення ЦК України, на що було вказано судом апеляційної інстанції, однак суд апеляційної інстанції помилково вважав, що вказане стосується лише норм про спадкування і неправильне застосування норм матеріального права на суть спору не впливає, не звернувши уваги, що як районний суд, так і сам апеляційний суд застосували норми ЦК України (2004 року) щодо права власності, хоча гараж було побудовано у 1965-1969 роках.

Вона після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 року і до теперішнього часу користується вказаним гаражем, а отже на дату відкриття спадщини після померлого батька протягом встановленого шестимісячного строку фактично вступила в управління та володіння гаражем, тобто прийняла спадщину.

Відповідно до частини другої статті 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Таким чином, гараж НОМЕР_1, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, належить їй на праві власності з 29 листопада 1990 року.

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР є правом, а не обов'язком спадкоємця. Строк отримання свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 561 ЦК УРСР необмежений у часі, зокрема, вказаною статтею встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Проте суд першої інстанції вказані доводи не перевірив, на зазначені положення закону уваги не звернув, належно не визначився з характером спірних правовідносин, правовими нормами, що їх регулюють, не виконав обов'язку щодо всебічного і повного з'ясуванню обставин справи, не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а суд апеляційної інстанції зробив помилкові висновки.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

13 серпня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 Рішенням Виконавчого комітету Московської районної Ради народних депутатів трудящих м. Києва від 01 лютого 1965 року № 161 ОСОБА_2 дозволено побудувати гараж для мотоколяски в садибі по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 (а.с. 4).

04 березня 1965 року спеціальною інспекцією по благоустрою м. Києва Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих ОСОБА_2 надано дозвіл № 31 на будівництво гаража для мотоколяски (а.с. 6).

Відповідно до листа голови Московської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 28 квітня 1965 року № 56/с-1 директора фабрики імені Боженко - ОСОБА_3, просили побудувати інваліду Великої вітчизняної війни ІІ групи ОСОБА_2 гараж за рахунок коштів фабрики (а.с. 7).

Згідно з довідкою комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 10 березня 2017 року № 620, ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, з 19 листопада 1957 року до 02 березня 1988 рік (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер (а.с. 16).

Постановою державного нотаріуса Дев'ятої київської державної нотаріальної контори Майданник І. В. від 28 лютого 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на гараж по АДРЕСА_1 у м. Києві після смерті батька, ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у зв'язку з відсутністю документа, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно (а.с. 17).

Згідно зі статтею 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності в Україні охороняється законом.

Відповідно до частини другої статті 88 ЦК УРСР особиста власність громадян і право її спадкоємства охороняються державою.

У статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності членів сім'ї та інших осіб, які спільно ведуть трудове господарство, можуть бути майстерня, інше мале підприємство у сфері побутового обслуговування, торгівлі, громадського харчування та інших галузях господарської діяльності, жилі будинки і господарські будівлі, машини, устаткування, транспортні засоби, сировина, матеріали та інше майно, потрібне для самостійного ведення господарства.

Разом з тим належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, а не на час смерті спадкодавця, оскільки на цей час застосовується законодавство, що стосується лише питання спадкування.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного гаража (1969 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Отже, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно суду слід було керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, службових будівель та споруд, а також положеннями ЦК УРСР 1963 року.

Проте суд першої інстанції зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, не встановив, яке законодавство діяло на час будівництва спірного гаража, яким був порядок реєстрації права власності на нерухоме майно до ІНФОРМАЦІЯ_1 року та чи був він взагалі, чи погоджував ОСОБА_2 з управлінням у справах будівництва та архітектури проект прив'язки гаража та чи одержав він у Міськсанінспекції ордер на будівництво, про що його було зобов'язано рішенням Виконавчого комітету Московської районної Ради народних депутатів трудящих м. Києва від 01 лютого 1965 року № 161.

При цьому суди застосували норми ЦК України (2004 року), а суд апеляційної інстанції, зокрема, послався на положення частини другої статті 331 ЦК України, яка стосується новоствореного нерухомого майна, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно, хоча спірнихй гараж було побудовано у 1965-1969 роках.

Встановлення цих обставин необхідно для вирішення питання чи увійшов спірний гараж до складу спадщини та, чи має ОСОБА_1, яка на підставі положень статей 548, 549 ЦК УРСР прийняла спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року батька, ОСОБА_2, право на визнання за нею права власності на цей гараж.

Апеляційний суд, переглядаючи справу, не звернув увагу на вказане, не виправив недоліків розгляду справи судом першої інстанції та помилково залишив без змін його рішення.

Таким чином, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України суди на зазначені вище положення закону уваги не звернули, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, і дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2018 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк