Справа № 428/4138/18
Провадження №2/428/623/2018
14 листопада 2018 року м. Сєвєродонецьк
Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі головуючого судді - Журавель Т.С., при секретарі - Андрусишин Н.Т., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 19.01.2018 року між ОСОБА_5, що діє від імені ОСОБА_3, та ОСОБА_6, що діє від імені позивача, був укладений договір купівлі-продажу, за яким квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, перейшла у власність позивача. На даний час відповідачі з реєстраційного обліку не знялися, у зв'язку з чим позивач звернулася з даним позовом до суду.
Учасники справи, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися. Позивач та її представник надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Причини неявки відповідачів та представника третьої особи суду не відомі.
У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно ст. 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу квартири серії НОМЕР_4 від 19.01.2018 року ОСОБА_5, що діє від імені ОСОБА_3, продала ОСОБА_6, що діє від імені ОСОБА_1, квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно копії домової книги за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.
Рішенням виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради №394 від 29.06.2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надано дозвід на продаж 2-кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, у якій має право на проживання неповнолітній - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з постійним проживанням родини у АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебуваються у шлюбі з 01.11.1997 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_6 від 01.11.1997 року.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Вказане підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 05.04.2001 року.

Згідно довідки Воронежської філії Московського державного університету шляхів сполучення Імператора Миколи ІІ №02-03/194 від 13.09.2016 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, є студентом 1 курсу Воронежської філії Московського державного університету шляхів сполучення Імператора Миколи ІІ (структурний підрозділ залізнодорожнього коледжу) з 01.09.2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

У відповідності довідки «МП ОМВД Росии по Терновскому району» № 28 від 27.05.2017 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Аналізуючи викладене вбачається, що право власності відповідача ОСОБА_3 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, припинено на підставі договору купівлі-продажу квартири серії НОМЕР_4 від 19.01.2018 року. Власником вказаної квартири на даний час є позивач, яка має право вимагати визнання попереднього власника та членів його сім'ї такими, що втратили право користування житлом.

Разом з тим, ч. 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній ОСОБА_4 у спірній квартирі не мешкає та зареєстрований разом зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_2.

Залишення неповнолітнього зареєстрованим в спірній квартирі суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.

Відповідно до ст. 1 та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Проте, згідно висновку Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради №6363 від 14.11.2018 року з метою захисту житлових прав малолітньої дитини, Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради вважає недоцільним позбавлення права користування житлом, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд звертає увагу на те, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради взагалі не обґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку.

Крім того, суд зазначає, що ні Конституція України, ні Конвенція про права дитини, ні Цивільний кодекс України (зокрема, статті 405, 406 вказаного Кодексу), ні Сімейний кодекс України, ні Житловий кодекс УРСР, ні Закон України «Про охорону дитинства», ні Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сім'ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном (сервітутом) і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 405 або 406 ЦК незалежно від віку особи.

З огляду на зазначене, вбачається, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, є достовірними та обґрунтованими, сумніву у суду не викликають, а тому, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 258, 259, 263-265, 280-283, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_2, виданий 02.08.2017 року ТП УФМС Росії по Вороніжській області у Терновському районі), ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_5, паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_3, виданий 15.08.2017 року ТП УФМС Росії по Вороніжській області у Терновському районі), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1, виданий 15.08.2017 року ТП УФМС Росії по Вороніжській області у Терновському районі) такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Копію заочного рішення надіслати відповідачам.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т. С. Журавель