Постанова

Іменем України

25 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 755/338/17

провадження № 61-8802св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «СКАЙД»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2017 року у складі судді Виниченко Л. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Немировської О. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 28 грудня 2016 року звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_6, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «СКАЙД» (далі - ПАТ СК «СКАЙД»), про відшкодування шкоди, просив стягнути із ОСОБА_6 на його користь відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), у розмірі 74 969, 47 грн; стягнути відшкодування вартості послуг спеціаліста з оцінки збитків, завданих внаслідок ДТП, у розмірі 1 500, 00 грн; стягнути відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000, 00 грн; вирішити питання розподілу судового збору.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Судом стягнуто з

ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 майнову шкоду, завдану пошкодженням автомобіля у розмірі 74 969, 47 грн, оплату проведеного автотоварознавчого дослідження в сумі 1 500, 00 грн, моральну шкоду у розмірі 1 000, 00 грн та судовий збір в сумі 1 315, 89 грн, а всього суму 78 785, 36 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2017 року заяву представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року у цивільній справі № 755/338/17 залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалась тим, що з матеріалами справи відповідач був ознайомлений 03 березня 2017 року, його представник з матеріалами справи ознайомився 09 березня 2017 року, копію рішення відповідач отримав поштою 14 березня 2017 року, при цьому на підтвердження поважності причин пропущення процесуального строку звернення із заявою про перегляд заочного рішення відповідачем суду не надано будь яких доказів, у тому числі щодо знаходження за межами України та/або не можливості через свого представника звернутися до суду із відповідною заявою про скасування заочного рішення у встановлений законом строк, у зв'язку з чим заяву необхідно залишити без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд зробив висновок, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, оскільки відповідачем пропущено строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення суду, передбачений у статті 228 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) та доказів на підтвердження поважних підстав пропуску зазначеного строку не надано.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року, справу направити до суду першої інстанції для перегляду заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року в загальному порядку.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права. Заявник зазначає, що суди не застосували частину другу статті 228 ЦПК України 2004 року та не врахували, що копію заочного рішення від 27 лютого 2017 року

ОСОБА_6 особисто засобами поштового зв'язку не отримував, копію рішення отримала його колишня дружина, під час ознайомлення із матеріалами справи заявник також не отримував копію зазначеного судового рішення. Під час розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції відкладаючи розгляд скарги на 6 днів не врахував перебування заявника за кордоном, а також представника відповідача у відпустці, а тому відкладення розгляду скарги на 6 днів не є розумним строком.

У відзиві ОСОБА_5 просив касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, оскаржувані судові рішення залишити без змін. Позивач зазначає, що заявник не надавав судам першої та апеляційної інстанцій доказів поважності причин неявки у судове засідання, призначене на 27 лютого 2017 року та неповідомлення про причини такої неявки. Заява про перегляд заочного рішення подана через 49 днів після ознайомлення заявника зі змістом заочного рішення, через 43 дні після ознайомлення представника заявника з матеріалами справи та через 38 днів після вручення копії заочного рішення, а тому заяву подано із пропущенням строку.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 11 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», далі - ЦПК України) заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до довідкового листа до справи, відповідач особисто ознайомився з матеріали справи 03 березня 2017 року, про що свідчить підпис ОСОБА_6.

У довідковому листі до справи міститься запис про ознайомлення з матеріалами справи 09 березня 2017 року представника відповідача, адвоката ОСОБА_8, який представляв інтереси ОСОБА_6 відповідно до укладеного 07 березня 2017 року договору про надання правової допомоги № 1.

Також у матеріалах справи наявне поштове повідомлення про вручення копії рішення суду відповідачу 14 березня 2017 року.

Зі змісту наданої представником позивача копії заяви ОСОБА_6 до Моторно-транспортного бюро України від 10 березня 2017 року про отримання гарантійного листа щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок страхового випадку, судами встановлено, що станом на 10 березня 2017 року відповідачу було відомо про ухвалення 27 лютого 2017 року Дніпровським районний судом міста Києва рішення про стягнення з

ОСОБА_6 грошових коштів на загальну суму 78 785, 36 грн. Відповідач у цій заяві зазначає, що заочне рішення набрало законної сили.

Зважаючи на наведене, суди зробили висновок про пропуск строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та відсутність поважних причин для його поновлення.

Верховний Суд з урахуванням наведених обставин не встановив порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права. Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми процесуального права.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною третьою статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до статті 228 ЦПК України 2004 року заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У статті 72 ЦПК України 2004 року зазначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

У частині першій статті 73 ЦПК України 2004 року визначено, що суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Не встановивши поважних причин пропуску строку для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року, суд першої інстанції законно й обґрунтовано залишив відповідну заяву відповідачів без розгляду, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

У § § 46, 47 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, § § 51 і 52, ECHR 2003-Х).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні у підставах для поновлення строків (§ 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду

(§ 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року,

заява № 8371/02).

ЄСПЛ у § 34 рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, зауважив, що норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, § § 22,23).

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також встановлені судами обставини щодо направлення заявнику копії заочного рішення у справі, наявності поштового повідомлення про вручення копії судового рішення заявнику, а також ознайомлення ОСОБА_6 та його представника із матеріалами справи та текстом заочного рішення, подання до

Моторно-транспортного страхового бюро України заяви про видачу гарантійного листа, у якій зазначено про набрання законної сили рішенням суду, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, є безпідставними. Натомість зволікання відповідача ОСОБА_6 із поданням заяви про перегляд заочного рішення свідчить про недобросовісне виконання своїх процесуальних обов'язків та зловживання своїми процесуальними правами.

В оцінці поведінки заявника Верховний Суд врахував, що ОСОБА_6 подав заяву про перегляд заочного рішення через 49 днів після ознайомлення заявника зі змістом заочного рішення, через 43 дні після ознайомлення представника заявника з матеріалами справи та через 38 днів після вручення копії заочного рішення, а тому заяву подано із пропущенням строку.

Отже, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами права, які судами правильно застосовані.

Зважаючи на наведене, оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги спрямовані на зміну оцінки обставин справи і висновків суду не спростовують.

З огляду на наведене Верховний Суд визнає касаційну скаргу необґрунтованою, оскільки правильне застосовування норми права є беззаперечним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

У частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик