Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

25 вересня 2018 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Смоляра А.О.

при секретарі Зарубі Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду 16.05.2018 р. з позовом до ОСОБА_1 в якому просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за договором б/н від 24.06.2010р. в розмірі 98476,82грн. В обґрунтування позову позивач посилався на порушення відповідачем умов кредитного договору щодо порядку повернення кредитних коштів наданих відповідачу банком у вигляді встановленої кредитного ліміту на платіжну картку.

Згідно правил ч.6 ст.19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст.274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ухвали суду від 30.05.2018 року про відкриття провадження, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного провадження без виклику сторін.

Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні.

Відповідач надала відзив, в якому просила відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у позові в повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позовних вимог відповідач посилається на нікчемність укладеного між сторонами договору на підставі заповненої нею заяви-анкети, порушення банком положень ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині ненадання позичальнику в письмовій формі повної інформації про умови кредитування та несправедливість умов кредитування. Також відповідач зауважила про ненадання позивачем оригіналу кредитного договору та доказів отримання відповідачем кредитних коштів. Крім того, відповідач зазначила про пропуск позивачем строку позовної давності і заявила про необхідність відхилення позову з цієї підстави.

Позивач надав відповідь на відзив, в якій зауважив на необґрунтованості відзиву відповідача та відсутності обставин, які свідчать про недійсність договірних правовідносин між сторонами з приводу надання кредитного ліміту на банківську картку. Також позивач заявив, що не пропустив строку позовної давності, оскільки звернувся до суду з позовом через девять місяців після закінчення строку дії платіжної картки.

Інших заяв по суті справи та будь-яких клопотань від сторін не надходило.

Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

24.06.2010р. ОСОБА_1, підписавши анкету-заяву, погодилася та ознайомилась із умовами та правилами надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», надала свою згоду, що заява з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складають договір, укладений між нею та позивачем. На підставі вищевказаної заяви їй було відкрито картковий рахунок №051489 та оформлено кредитну картку «Універсальна» з наданням кредитного ліміту в розмірі 5660грн.

Таким чином, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачеві кредитний ліміт на платіжну картку у розмірі 5660грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

В подальшому ОСОБА_1 було переоформлено картку для продовження строку її дії та отримано картку №101329 із строком дії платіжної картки до липня місяця 2017 року.

ОСОБА_1 з 24.06.2010р. користувалася кредитними коштами, сплачувала заборгованість за кредитом та відсотки за його користування та інші платежі, що підтверджується наданою позивачем довідкою про рух коштів по картковому рахунку. Останні операції із зарахування коштів на таку платіжну картку мали місце у січні та вересні 2015р.

За період користування кредитною карткою відповідач неодноразово порушувала порядок внесення обовязкових платежів з погашення кредитної заборгованості, внаслідок чого станом на 31.03.2018р. виникла заборгованість у розмірі 98476,82грн, яка складається з наступних сум: заборгованість за кредитом 5651,86грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 83731,61грн; заборгованість за пенею та комісією - 3927,79 грн.; фіксована суму штрафу 500грн; процентна сума штрафу -4665,56 грн.

Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється сплатити заборгованість за користування кредитними коштами позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку доводам сторін суд виходить з наступного.

У відповідності з ч.2 ст.639 ЦК якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ст.207 ЦК правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби звязку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Згідно ст.1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Статтею 5 Закону №1023-ХІІ держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав.

Згідно ч.1 ст.11 Закону №1023-ХІІ договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Враховуючи, що відкриття банком кредитного рахунку своєму клієнту із можливістю використанням кредитних коштів, в тому числі і для придбання продукції, то на такі відносини розповсюджується дія вимог Закону №1023-ХІІ щодо споживчих кредитів.

Права споживача у разі придбання ним продукції в кредит передбачені ст.11 Закону №1023-ХІІ. Цією ж нормою закону встановлені і ряд вимог до договорів споживчого кредиту, якими передбачено, що договір має укладатись у письмовій формі, в ньому зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Судом встановлено, що 24.06.2010р. відповідач підписала анкету-заяву. Зі змісту даної заяви вбачається, що вона є замовленням банківських послуг на отримання кредитної картки Універсальна із кредитним лімітом. На зворотній стороні Заяви зазначено, що Довідка про тарифи та інші умови кредитування, Заява, Умови та Правила надання банківських послуг, Памятка клієнта в сукупності становлять Кредитний договір між заявником та банком.

Відповідно до змісту Заяви заявник: "Ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, прошу відкрити рахунок і надати перераховані нижче послуги". На зворотній стороні Заяви, в розділі "Банківські послуги (заповнюється банком)" вказана послуга, яку надає банк - кредитна картка "Універсальна " із встановленим кредитним лімітом.

В якості додатків до заяви позивачем надано суду копія довідки про тарифи та умови кредитування з використанням кредитної картки "Універсальна ", підписана відповідачем 24.06.2010р. В даній довідці детально розшифровано умови нарахування процентів та комісії по умовам кредитування, строк внесення платежів, розмір щомісячних платежів, порядок та умови нарахування пені, штрафів і комісій та розмір реальної процентної ставки в місяць. Зміст даної довідки свідчить про ознайомлення позивача з тарифами та умовами кредитування по кредитній картці "Універсальна".

Таким чином, укладений між сторонами кредитний договір передбачає надання банком послуг з кредитування відповідача на умовах, викладених в Заяві, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифів банку, що діяли на момент підписання позичальником такої заяви. Заява відповідача від 24.06.2010р. на замовлення кредитних послуг викладена в письмовій формі.

Умови та Правила надання банківських послуг викладаються у письмовій формі та затверджуються наказом голови правління банку. Інформація про Умови та Правила є публічною офертою та загальнодоступною інформацією, яка є у вільному доступі на сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» і будь-хто має можливість з ним ознайомитись або роздрукувати їх. При цьому суд зауважує, що відсутність підпису відповідача під Умовами не тягне за собою недійсність укладеного договору, а є підставою для дослідження обставин його укладення та виконання умов договору.

Тарифи ПАТ КБ «ПриватБанк» на яких надавались кредитні кошти визначені у довідці про умови кредитування, які є додатком до Заяви і підписані відповідачем 24.06.2010р.

Таким чином, всі умови кредитного договору, укладеного між сторонами на підставі Заяви від 24.06.2010р., викладені у письмовій формі, а тому зауваження відповідача, щодо порушення форми договору є необґрунтованими.

Аналіз змісту Заяви від 24.06.2010р. в сукупності з довідкою про умови кредитування та Умовами та Правилами надання банківських послуг, які у сукупності складають кредитний договір, свідчить про відсутність порушень позивачем прав відповідача, які передбачені Законом №1023-ХІІ, та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007р. №168.

Доводи відповідача щодо неналежності форми заяви суд не приймає, оскільки банк, як надавач послуг, має право на власний розсуд запропонувати будь-яку форму заяви на отримання його послуг.

Крім того, запропонований банком формуляр заяви на отримання банківських послуг, який заповнювала відповідач 24.06.2010р. допускав визначення умов кредитування (розмір кредиту, відсоткова ставка, строк кредитування та інше). Законом не заборонено укладання споживчих договорів, які є договорами приєднання, якщо їх умови не суперечать положенням Закону №1023-ХІІ. При цьому відсутність у відповідача можливості внести свої умови до кредитного договору не обмежувала її право не споживати послуги банку, а отже не суперечило її волевиявленню.

Отже доводи відповідача щодо неналежності форми укладеного між сторонами договору є необґрунтованими.

Факт отримання та використання платіжної картки відповідач не заперечує, а наданою позивачем випискою з карткового рахунку підтверджується виконання позивачем свого обовязку із надання кредитного ліміту та використання таких коштів відповідачем.

Проте, в обґрунтування своїх вимог позивачем надано суду «Умови та Правила надання банківських послуг», які затверджені наказом від 06.03.2010р. №СП-2010-256. В той же час відповідні Умови та Правила постійно змінюються банком, зокрема, в частині способів забезпечення виконання позичальниками своїх зобовязань та строку позовної давності. В наданій позивачем редакції Умов та Правил передбачено строк позовної давності тривалістю у 50років, що є істотною умовою, укладеного між сторонами договору, і враховуючи положення Закону №1023-ХІІ, такі умови підлягають доведенню до відома споживача в письмовій формі.

Всупереч вимог ст.81 ЦПК позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що саме з редакцією Умов та Правил, затверджених наказом від 06.03.2010р. №СП-2010-256, була ознайомлена відповідач, а відтак положення таких умов, що мають розбіжності із довідкою про умови кредитування, що підписувалась відповідачем 24.06.2010р., в тому числі і ті, якими встановлюється збільшення строку позовної давності, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, що узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постановах №6-16цс15 від 11.03.2015р., №6-240цс15 від 11.02.2015р..

Внаслідок порушення відповідачем своїх грошових зобов'язань за кредитним договором б/н від 24.06.2010р. та несвоєчасною сплатою належних платежів, за відповідачем, станом на 31.03.2018р. утворилася заборгованість, яка складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту 5651,86грн; заборгованість за процентами - 83731,61грн; заборгованість за пенею та комісією-3927,79грн.; фіксована суму штрафу 500грн; процентна сума штрафу - 4665,56грн, що підтверджується розрахунком заборгованості, витягом з «Тарифів Банку», витягом з «Умов та правил надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою».

Відповідно до ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст.548 ЦК виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором. Видами забезпечення виконання зобов'язання, в контексті ст.ст.546, 549 ЦК України є неустойка у вигляді штрафу або пені.

Згідно із ст.611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а ст.624 ЦК передбачено, що якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Статтею 1050 ЦК передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості за договором.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду про чинність договору, відповідач не надав, в тому числі не спростовано розміру нарахованої суми заборгованості, контррозрахунок не надано.

Судом встановлено, що строк дії банківської картки відповідача складає до 31.07.2017р., а відтак строк укладеного між сторонами договору закінчився в таку дату. З позовом до суду позивач звернувся 16.05.2018р. Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів погодження між сторонами строків позовної давності, то до спірних правовідносин мають застосовуватись загальні правила, передбачені ст.ст.257, 258 ЦК, тобто три роки по вимогах про стягнення кредиту та процентів, та один рік по вимогах про стягнення неустойки та пені.

В цьому контексті слід зауважити, що з питань правильного застосування норм права щодо регулювання порядку нарахування процентів за користування кредитом та строків позовної давності, Великою Палатою Верховного Суду викладено певні висновки в постанові від 28.03.2018р. по справі №444/9519/12, які на підставі ч.4 ст.263 ЦПК підлягають обовязковому врахуванню при вирішенні подібних спорів.

Враховуючи висновки Верховного Суду слід зазначити, що за змістом ст.526, ч.1 ст.530, ст.610 та ч.1 ст.612 ЦК для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1054 ЦК кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис а.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного платежу у межах строку кредитування згідно з ч.5 ст.261 ЦК починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Таким чином, нарахування позивачем процентів за користування кредитом в період після 31.07.2017р. є неправомірним, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по процентам, нарахованим за період часу з травня 2015р. (термін, з якого починаються три роки, що передують місяцю звернення до суду з позовом) по липень 2017р. (термін закінчення строку дії договору).

Що стосується заборгованості по тілу кредиту, то за договором про надання банківських послуг (кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК), що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014р. №6-14цс14 та від 18.06.2014р. №6-61цс14.

Станом на момент закінчення строку дії картки відповідача (31.07.2017р.) розмір заборгованості по тілу кредиту складав 5651,86грн, а відтак вимога про стягнення такої суми коштів є обґрунтованими.

Натомість, надаючи оцінку наданому позивачем розрахунку розміру процентів нарахованих на кредитну заборгованість відповідача суд виходить з наступного.

Аналіз наданого позивачем розрахунку розміру процентів, нарахованих за кредитним договором з відповідачем, свідчить, що їх розрахунок здійснений шляхом сумування розміру нарахувань процентів за визначеною кредитною ставкою на суму фактично використаного кредитного ліміту (тіла кредиту) та розміру нарахувань процентів за визначеною кредитною ставкою на суму простроченого кредиту, тобто процентів нарахованих на розмір загального простроченого грошового зобовязання по кредитному договору. Таким чином, за період з травня 2015р. по 31.07.2017р. сума процентів нарахованих на фактично використані кошти кредитного ліміту складає 8461,43грн, а процентів нарахованих на прострочене кредитне зобовязання 81037,54грн.

При цьому розраховуючи розмір процентів позивач виходив із порядку застосування процентної ставки по кредиту, що визначалась умовами кредитування, які діяли в банку. В той же час на момент підписання заяви-анкети сторонами було погоджено, що розмір процентної ставки складає 36% річних, а у випадку прострочення виконання позичальником свого грошового зобовязання застосуванню підлягає подвійна процентна ставка на рівні 72%. Наведений позивачем розрахунок розміру процентів не суперечить таким умовам.

З наданої позивачем виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 чітко видно розмір щомісячних нарахувань процентів за користування кредитними коштами, що в середньому складає близько 315грн на місяць (в кожному місяці така сума дещо різниться, оскільки залежить від кількості днів в місяці, тобто днів фактичного користування кредитними коштами на місць).

Разом з тим, за змістом ст.ст.1048, 1056-1 ЦК проценти за користування кредитними коштами є сумою грошових коштів, які визначаються залежно від розміру отриманого кредиту. У свою чергу кредит це грошові кошти, які позичальник отримує у кредитора і зобовязується в подальшому повернути. Розмір процентів визначається умовами укладеного кредитного договору і має встановлюватись за фіксованою або змінюваною ставкою. Отже за своєю правовою природою розрахунок процентів безпосередньо пов'язаний із розміром отриманих кредитних коштів позичальником. Проценти нараховані на розмір простроченого грошового зобовязання по кредитному договору за своєю природою є неустойкою (ст.549 ЦК). За таких обставин розмір заборгованості відповідача по сплаті процентів за користування кредитними коштами (кредитним лімітом) в межах строків позовної давності складає 8461,43грн.

Таким чином, станом на 31.03.2018р., тобто на дату складання позивачем розрахунку заборгованості, відповідач має заборгованість перед позивачем за кредитом 5651,86грн, по процентам за користування кредитом 8461,43грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується вимог про стягнення неустойки, то слід зауважити, що підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (ст.610, п.3 ч.1 ст.611 ЦК). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

Отже, аналіз змісту ст.266 і ч.2 ст.258 ЦК свідчить, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Зазначена правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013р. у справі №6-116цс13.

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки є правомірними в межах їх розрахунку за період з травня 2017р. по травень 2018р.

Відповідно до ст.624 ЦК якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно ст.549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вбачається з наданих суду розрахунків позивачем нараховані пеня (комісія) в сумі 3927,79грн за порушення строків здійснення щомісячних платежів, штраф за неналежне виконання умов кредитного договору 5165,56грн (фіксована сума штрафу 500грн; процентна сума штрафу - 4665,56грн). Розрахунок даних штрафних санкцій здійснений позивачем з дотриманням умов, укладеного між сторонами договору.

Крім того, з огляду на порядок розрахунку заборгованості, нараховану позивачем суму процентів на прострочений кредит в розмірі 83731,61грн суд також вважає неустойкою пенею, яка нарахована за весь час кредитування по 31.03.2018р.

В межах річного строку позовної давності, тобто за період з травня 2017р. по травень 2018р., розрахований позивачем розмір неустойки складається з наступних сум: комісія 1100грн; штраф 5165,56грн; пеня (проценти на суму простроченого грошового зобовязання) 46086,57грн /а.с.8/.

Отже загальний розмір неустойки, яку вимагає стягнути позивач, що заявлений в межах строків позовної давності складає 52352,13грн.

Частиною 2 ст.551 ЦК передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором. Разом з тим, в ч.3 ст.551 ЦК закріплено право суду зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст.3 ЦК цивільні правовідносини будуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності.

Між сторонами існують договірні відносини внаслідок яких позивач надавав відповідачу послуги з надання кредитних коштів на умовах, що такі послуги будуть своєчасно оплачені, а надані кредитні кошти повернуті. У звязку з порушенням відповідачем порядку повернення кредитних коштів, позивач відповідно не досяг тієї мети, яку мав при укладанні договору з надання банківських послуг. Передбачуване Умовами та Правилами право позичальника на отримання пені у разі прострочення та неналежного виконання боржником зобовязань за договором є засобом цивільно-правової відповідальності за порушення зобовязання та засобом відновлення порушених інтересів учасників договірних відносин.

Виходячи зі змісту ст.3 ЦК засади правового врегулювання цивільних правовідносин стосуються всіх складових елементів цих відносин (права та обовязки учасників, міра відповідальності та інше). Законодавець не дає чіткого тлумачення, зокрема, понять справедливі умови договору. Проте, п.5 ч.3 ст.18 Закону №1023-ХІІ встановлює, що несправедливими є умови про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Частиною 1 ст.8 ЦК передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Враховуючи зміст спірних правовідносин, то до них підлягають застосуванню положення Закону №1023-ХІІ.

За таких обставин, враховуючи принципи добросовісності, справедливості і розумності, суд вважає, що розмір неустойки не може перевищувати пятдесяти відсотків невиконаного відповідачем зобовязання з повернення кредитних коштів та процентів за їх користування. До того ж частина вимог по сплаті неустойки заявлена поза межами річного строку позовної давності. З урахуванням зазначених обставин, беручи до уваги, що за кредитним договором відповідач не виконав належним чином своїх грошових зобовязань на суму 14113,29грн (сума заборгованості за кредитом та процентами), то вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача неустойки (штрафу та пені) підлягають задоволенню частково в межах суми 7056,65грн.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 21169,94грн (за кредитом 5651,86грн, по процентам за користування кредитом 8461,43грн, неустойка (пеня + штраф) 7056,65грн).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зауважує, що судові витрати по справі складаються із судового збору, сплаченого позивачем за подання позову в сумі 1762грн. Відповідно до ст.141 ЦПК, враховуючи що позов підлягає до часткового задоволення, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі, пропорційно частині задоволених вимог. Разом з тим, відповідно до п.39 постанови пленуму ВССУ від 17.10.2014р. №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі якщо суд на підставі ч.3 ст.551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. В даному випадку в межах строків позовної давності позивачем було заявлено вимог на суму 66465,42грн (14113,29грн заборгованість по кредиту і процентам; 52352,13грн неустойка), що складає 67,5% від суми позову. Отже саме таку частку сплаченого позивачем судового зборку необхідно відшкодувати за рахунок відповідача, що із заокругленням суми до десятка складає 1190грн (1762грн х 67,5%).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 280-282,288-289 Цивільно-процесуального кодекс України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серії НЕ №033618, виданий Соснівським РВ УМВС України в Черкаській області 25.12.2001 року) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» (місцезнаходження юридичної особи: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги 50, код ЄДРПОУ 14360570 рах. № 3111 (для погашення заборгованості та судових витрат), МФО № 305299 ) заборгованість за договором б/н від 24 червня 2010року в сумі 21169(двадцять одна тисяча сто шістдесят дев'ять)грн. 94коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» судові витрати в сумі 1190 грн.

Учасники справи можуть ознайомитись текстом судового рішенням, в електронній формі, на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень в мережі Інтернет - http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Черкаської області через Черкаський районний суд Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О. А. Смоляр