КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 2607/2922/2012 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Гребенюк В.В.

30 жовтня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року в справі за поданням старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бабенко Ольги Олександрівни про примусове входження до житла чи іншого володіння боржника ОСОБА_1,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року старший державний виконавець Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бабенко О.О. звернувся до суду із поданням про примусове входження до житлових приміщень боржника - ОСОБА_1, а. саме: квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року подання задоволено. Надано дозвіл на примусове проникнення до квартир, за адресою: АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 для проведення виконавчих дій по виконанню виконавчого провадження №51779302 з примусового виконання: виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва №2607/2922/2012 від 07.09.2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» боргу в сумі 626 855, 76 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції. Посилається на не встановлення судом всіх обставин по справі, не надано відповідної оцінки наявним у справі доказам. В обґрунтування своїх доводів вказує, що боржник не є власником квартир, до яких судом надано дозвіл на примусове проникнення. Зазначив, що виконавець не вчинив передбачені законом процесуальні дії, а одразу звернувся до суду із відповідним поданням передчасно.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/928/2018
У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, просив останню задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, будучи обізнаними про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання про примусове входження до житла чи іншого володіння боржника, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання рішення суду та державним виконавцем надано достатньо доказів, які свідчать про необхідність надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника як можливого способу виконання судового рішення.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва № 2607/2922/2012 від 07 вересня 2012 року, Подільським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» борг в сумі 626 855, 76 грн. (а. с. 10-11).

28 липня 2016 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа 2607/2922/2012 від 07 вересня 2012 року (а. с. 20-21). Боржник ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, за якою отримувала виклик державного виконавця його матір. Натомість, боржником особисто, в акті виходу державного виконавця від 16 травня 2018 року за місцем роботи боржника, вказано, що фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_4

04 серпня 2016 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а. с. 23).

Згідно інформаційної довідки від 12 серпня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна за боржником майна на праві приватної власності не виявлено (а. с. 28-30).

Згідно даних АІС-НАІС «Автомобіль» м. Київ станом на 10 листопада 2016 року транспортних засобів за боржником не зареєстровано.

27 лютого 2017 року направлено електроні запити до Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України щодо встановлення джерел отримання доходів боржником. 28 лютого 2017 року згідно відповідей з Пенсійного фонду України № та Державної фіскальної служби України № боржник отримує дохід в Комунальному підприємстві «ОБЛСВІТЛО» Київської обласної ради за адресою: м. Вишневе, вул. Київська, буд. 19, кімн.116 (а. с. 34-37).

21 квітня 2017 року боржникові направлено виклик державного виконавця щодо явки в прийомні години 24.05.2017 стосовно виконання рішення суду (а. с. 41-42).

Згідно безкоштовного пошуку відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-гіідприємців та громадських формувань, боржник ОСОБА_1 є засновником та керівником ТОВ «КИЇВОБЛСВІТЛО» (Код 37973243, адреса: м. Київ, вул. Сирецька, 37), а також є засновником ТОВ «ОБЛСВІТЛО 2016» (Код 37973243,

адреса: м. Київ, вул. Юрківська, 12/59 А) (а. с. 43-44).

18 вересня 2017 року направлено запити до Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві, Державної податкової інспекції у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві та Державної прикордонної служби України (а. с. 45-49).

Згідно відомостей Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві №6988 від 25 вересня 2017 року, боржник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 (а. с. 50-53).

19 січня 2018 року державний виконавець за вих. № Д/18, 08.02.2018 за вих. № Д/18 та 26.04.2018 за вих. № Д/18 звертався до боржника з відповідним попередженням про наслідки неявки.

Згідно акту державного виконавця від 19 січня 2018 року, виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_3, встановлено, що двері вказаної квартири відчинила жінка, що представилась матірю боржника, та повідомила, що її син за даною адресою не проживає, речей його в даній квартирі немає, від підпису на акті відмовилась.

Актом виходу державного виконавця від 16 травня 2018 року за місцем роботи боржника (м. Київ, вул. Юрківська, 12/59) встановлено, що боржник погодився визначити дату та час вчинення державним виконавцем відповідних дій, та погодився із зобовязанням перебувати за фактичним місцем проживання за адресою: м. Київ,

АДРЕСА_7 того, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно боржник є іпотекодержателем за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бориско О.О. 27.08.2017 за реєстровим № 1814, де розмір основного зобовязання становить 2 500 000, 00 грн. (а. с. 28-30).

Як вбачається з подання, боржником було надано державному виконавцю копію Договору про розірвання вищезгаданого договору іпотеки від 23 травня 20018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бориско О.О. за реєстровим № 4982.

Втім, боржником не було надано інформації з приводу погашення перед ним боргового зобов'язання за вказаним договором в сумі 2 500 000, 00 грн.

Старший державний виконавець Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бабенко О.О. зазначив, що ОСОБА_1 боржник, рішення суду не виконує, всі виклики до державного виконавця ігнорує, доступу до квартири, в якій проживає боржник не надає. ОСОБА_1 є керівником ТОВ «Київоблсвітло» та ТОВ «Облсвітло 2016» (де отримує прибуток), підтвердження чого наявне в матеріалах справи та куди неодноразово надсилалися виклики державного виконавця, що також були проігноровані боржником.

Враховуючи наведене, державний виконавець звернулась із вищезазначеним поданням до суду.

Відповідно до ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку як за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

Таким чином, обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Згідно з ч. 1 ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно з п. п. 4, 13 ч. 3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи безперешкодно входити до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення.

Державний виконавець звертається до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Матеріали справи свідчать, що державним виконавцем вживались всі необхідні дії передбачені Законом України «Про виконавче провадження» з метою виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 травня 2012 року.

Разом з тим, боржник - ОСОБА_1, рішення суду не виконує, всі виклики до державного виконавця ігнорує, доступу до квартири, в якій проживає боржник не надає.

Зазначені вище обставини свідчать не тільки про свідоме невиконання боржником рішення суду та законних вимог державного виконавця, але й вжиття боржником заходів, спрямованих на ускладнення та затягування процесу проведення ряду виконавчих дій в межах відкритого виконавчого провадження №51779302.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про задоволення подання державного виконавця щодо примусового проникнення до житла правильними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він не є власником вказаних квартир, у звязку з чим суд першої інстанції безпідставно надав дозвіл на примусове проникнення до квартир які знаходяться за адресами: АДРЕСА_5 (квартира де його офіційно зареєстровано), та АДРЕСА_4 (де проживає його дружина). Колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно з ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, рішення суду обовязкові до виконання та державний виконавець зобовязаний вживати всіх необхідних дій для цього.

Аналіз законодавства, що регулює спірні відносини дає можливість зробити висновок про те, що під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець наділений правом, зокрема за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника-фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення.

Таким чином, виконавець не обмежений лише майном, яке на праві власності належать боржнику.

Як вбачається з матеріалів справи в одній квартирі боржник офіційно зареєстрований а в другій проживає його дружина, за наведених обставин, колегія суддів вважає, що у державного виконавця були усі законні підстави вважати що за вказаними адресами може знаходитися майно боржника. За таких обставин вказаний довід не спростовує висновків суду першої інстанції

Доводи апеляційної скарги про те, що виконавець не вчинив передбачені законом процесуальні дії, а одразу звернувся до суду із відповідним поданням передчасно є необґрунтовані, оскільки матеріали справи свідчать про протилежне.

Крім того, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції боржник сам визнав факт несплати ним вищезгаданого боргу майже протягом 7 років

За наведеного, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 01.11.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.

Шахова