КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня2018 року м. Київ

Справа 756/9094/15-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача: СоколовоїВ.В.

суддів: Андрієнко А.Н., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Майбоженко А.М. 11 квітня 2018 року у м. Києві, дата складення повного тексту не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 25 вересня 2006 року він передав відповідачу в борг 536000 доларів США, які останній зобов'язувався повернути до 01 січня 2007 року, що підтвердив розпискою від 25 жовтня 2006 року. Оскільки відповідач борг повернув частково, а саме у сумі 10400 доларів США, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у сумі 525600 доларів США та 3% річних від простроченої суми в розмірі 549984,51 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 525600 доларів США, що станом на 11.04.2018 згідно офіційного курсу Національного Банку України гривні до іноземної валюти еквівалентно 13655088 (тринадцять мільйонів шістсот п'ятдесят п'ять тисяч вісімдесят вісім) гривень - заборгованості за договором позики; 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні судового збору. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/824/225/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.

Не погодився із вищезазначеним судовим рішенням ОСОБА_2, ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що надані позивачем докази у цій справі не є достовірними та формувалися стороною позивача штучно. Відносно відсутності у позивача оригіналу розписки від 25 жовтня 2006 року, яку нібито було вилучено правоохоронними органами в 2009 році при проведенні обшуку в ТОВ «Екойл», зазначає, що на підтвердження цього позивачем та його представниками було надано копію протоколу. Відомості вилучених при обшуку матеріалів, серед яких розписка від 25 жовтня 2006 року не значиться, а позивач стверджує, що вона знаходилася в папці зеленого кольору. Будь-яких інших належних доказів, які б підтверджували вказане ним до суду надано не було. Вказує, що замах на позивача і його подальший від'їзд за межі України відбувся вже після закінчення для позивача строку позовної давності на звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів у правовідносинах з ОСОБА_2, а тому поважних підстав для його поновлення не було.

Враховуючи вищевикладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

Згідно з розпискою від 25 жовтня 2006 року ОСОБА_2 отримав в борг у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 536000 (п'ятсот тридцять шість тисяч) доларів США, які зобов'язався повернути у строк до 01 січня 2007 року /т.1 а.с.16/.

Відповідач, в особі свого представника, в судовому засіданні заперечував факт укладання договору позики, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем існували тривалі взаємовідносини, вони мали спільні бізнес-інтереси. Кошти за цією розпискою відповідачем не отримувались, він був посередником між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, якому і були надані кошти для оформлення земельних ділянок для їх подальшого продажу.

Проте, в запереченнях на позовну заяву від 19 жовтня 2015 року відповідачем не висловлено власної позиції щодо наявної заборгованості, заперечується факт здійснення повернення боргу та заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про стягнення боргу у вигляді відмови у задоволенні позову /т.1 а.с.100-101/. Аналогічні пояснення були надані стороною відповідача при новому розгляді справи та повторно заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності/т. 2 а.с.92-94/.

Позивачем заявлено клопотання про відновлення строку позовної давності, в якому він вказував про наявність визнання боргу відповідачем та його часткове повернення. До того ж вказував, що оригінал розписки від 25 жовтня 2006 року було вилучено співробітниками органів внутрішніх справ 07 квітня 2009 року та повернуто лише у червні 2014 року, що унеможливило його звернення до суду /т.1 а.с.122/.

При новому розгляді справи позивачем повторно подана заява про відновлення строку позовної давності, в якій він підтримує наведені вище обставини, які стали перешкодою для його своєчасного звернення до суду, а також вказує на те, що 19 березня 2012 року на його життя був вчинений замах, того ж дня він покинув територію України, повернувся він лише в грудні 2012 року /т.2 а.с.138-140/.

Матеріали справи містять докази часткового виконання, а саме копії розписок позивача про повернення частини грошових коштів від 08 грудня 2009 року, 28 лютого 2012 року та 18 квітня 2014 року, надані позивачем при поданні позовної заяви /т.1 а.с.22-24/. Проте, 08 грудня 2009 року ОСОБА_2 знаходився за межами території України, що підтверджується даними його паспорту /т.1 а.с.142-143,209/. Згідно з даними державної прикордонної служби ОСОБА_3 здійснив виїзд з території України 20 березня 2012 року, наступний в'їзд відбувся лише 12 грудня 2012 року. Також вбачається, що 16 квітня 2014 року ОСОБА_3 залишив територію України і станом на 18 квітня 2014 року відсутні дані про його в'їзд /т.1 а.с.187-188/.

На підтвердження обставин щодо вилучення в ході кримінального провадження оригіналу розписки, стороною позивача представлено копію протоколу обшуку від 07 квітня 2009 року, а також лист Слідчого Управління Головного Управління Національної поліції в Донецькій області /т.1 а.с.123, 197/.

На виконання ухвали суду від 13 січня 2016 року, Слідчим Управлінням Головного Управління Національної поліції в Донецькій області надано відповідь від 29 січня 2016 року, в якій наводяться наступні обставини. Зокрема, Управлінням підтверджується, що 07 квітня 2009 року в офісі філії «Екойл Донецьк» було проведено обшук, в процесі якого вилучено ряд документів, зокрема «папка зеленого цвета с финансовыми документами», в якому знаходився оригінал розписки ОСОБА_2 від 25 жовтня 2006 року. Приблизно в червні 2014 року оригінал цієї розписки було повернуто адвокату ОСОБА_8. Документи щодо цього надати не представляється можливим, оскільки документи в справі №80-1794 знаходяться на окупованій території /т.1 а.с.223/

З витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадяських формувань вбачається, що станом на 07 квітня 2009 року ОСОБА_3 був керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Екойл», яке мало філію «Екойл Донецьк» /т.2 а.с.76-78/.

В лютому 2018 року позивач звертався до правоохоронних органів з приводу вчинення відповідачем кримінального правопорушення, проте висновком Печерського УП ГУ НП у м. Києві відмовлено в порушені кримінальної справи з посиланням на наявність цивільно-правових правовідносин між сторонами /т.2 а.с.144-147/.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з підстав пропуску строку позовної давності /т.1 а.с.243-247/. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2016 року вказане судове рішення залишено без змін /т.2 а.с.28-32/. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанції, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Направляючи справу на новий розгляд судом касаційної інстанції вказано на те, що суди не навели правових підстав обґрунтованості заявлених позовних вимог /т.2 а.с.65-67/.

При новому розгляді справи судом першої інстанції були допитані свідки, пояснення яких зафіксовано аудіо записом судового засідання.

Допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_3 вказував на те, що він відмовився від пропозиції відповідача ОСОБА_2 від участі в інвестуванні коштів для придбання земельних ділянок, але враховуючи зацікавленість останнього у цьому та наявні дружні стосунки погодився надати йому в борг грошові кошти. В приміщенні «Родовід Банку» по вул. Сагайдачного, 19, ним (ОСОБА_3.) були передані ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 536000 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 01 січня 2007 року, про що була складена розписка. Особа ОСОБА_7 йому не відома, ніяких домовленостей з ним він не мав. Також позивач наголошував на наявності тривалих дружніх і ділових стосунків між ним і відповідачем та наявності численних боргових зобов'язань ОСОБА_9 перед ним, які не завжди оформлювались в письмовому вигляді.

Згідно з показами свідка ОСОБА_10, яка є радником ОСОБА_3 з 2007 року, в ході виконання власних трудових обов'язків вона була учасником перемов ОСОБА_3 і ОСОБА_2, нею були підготовлені проекти договорів щодо погашення заборгованості. Також свідок засвідчила, що при зустрічах в лютому 2012 року та в березні 2013 року відповідач визнав, зокрема суму заборгованості за даною розпискою в сумі 536000 (п'ятсот тридцять шість тисяч) доларів США, а фактів запозичення нею було виявлено близько 10 на загальну суму 3450000 (три мільйона чотириста п'ятдесят тисяч) доларів США .

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні суду першої інстанції вказував на те, що мав певні договірні відносини з відповідачем ОСОБА_2 щодо придбання земельних ділянок, в 2007 році мали місце розрахунки на суму більше 500000 (п'ятсот тисяч) доларів, інформацією про участь позивача ОСОБА_3 у цій діяльності не володіє.

Свідок ОСОБА_11 є адвокатом, який виконував доручення ОСОБА_3 щодо повернення особистих документів, що були вилучені під час обшуку в офісі філії «Екойл Донецьк» в 2009 році. В результаті проведеної ним роботи органами досудового розслідування була повернута папка з особистими документами ОСОБА_3, в тому числі і оригінал розписки ОСОБА_2. Передача документів клієнту відбувалась в 2015 році, що пов'язано з проведенням антитерористичної операції у Луганській і Донецькій областях.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем 25 жовтня 2006 року був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 536000 (п'ятсот тридцять шість тисяч) доларів США зі строком виконання до 01 січня 2007 року, на підтвердження чого позичальником ОСОБА_2 представлена розписка. Свої зобов'язання за договором позики щодо передачі коштів позивачем ОСОБА_3 виконані в повному обсязі. Натомість в порушення взятих на себе зобов'язань відповідачем ОСОБА_2 отримані грошові кошти у строк та на умовах, визначених договором, позивачу не повернуті.

При вирішенні питання про обґрунтованість вимог про стягнення суми позики у розмірі 525600 доларів США, суд виходив з принципу диспозитивності цивільного процесу та вважав, що право на пред'явлення вимог про стягнення меншої суми, ніж обумовлено договором належить позивачу, зміна цих вимог судом в сторону збільшення є виходом суду за межі позовних вимог, що не допускається згідно ст.13 ЦПК України.

Вирішуючи питання про сплив строку позовної давності, суд виходив з того, що договір позики, укладений між сторонами є строковим, і цей строк обмежується датою 01 січня 2007 року. З позовом до суду позивач звернувся лише 14 липня 2015 року, тобто на момент пред'явлення позову, позивачем ОСОБА_3 пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення суми боргу. Судом встановлено ряд важливих обставин, сукупність яких вказує на необхідність судового захисту прав позивача та поновлення строку позовної давності у зв'язку з цим. Так, при вирішенні даного питання судом враховано, що відповідач протягом тривалого часу зобов'язувався перед позивачем виконати свої зобов'язання, що підтверджується показаннями свідків, та ОСОБА_10, будь-яких дій, які б вказували на невизнання ним боргу, оспорювання позики за цей період ним не вживалось. Крім того, в 2012 році на життя позивача здійснено замах, після чого він залишив на тривалий час територію України. Іншим шляхом, окрім стягнення боргу в судовому порядку, позивач позбавлений можливості захистити свої права. В ході розгляду справи відповідач посилався виключно на підстави пропуску строку позовної давності, і такі дії суд розцінив як ухилення від виконання зобов'язань, взятих на себе на підставі цивільно-правової угоди.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В порядку ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно положень ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебігу позовної давності починається зі спливом строку виконання.

В порядку ч.ч. 2-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Виходячи з наведених норм матеріального права позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи і є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Отже, перш ніж застосовувати наслідки пропуску строку позовної давності, підлягають з'ясуванню всі обставини справи, необхідним є, зокрема, встановлення наявності порушеного права позивача та підстав для здійснення його захисту.

Згідно з вимогами ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, договір позики є підставою і правовою формою регулювання позикових відносин, які передбачають передачу однією стороною у власність іншій стороні грошей або речей, визначених родовими ознаками, під зустрічне зобов'язання повернути в майбутньому таку саму кількість грошових коштів або речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Розписка позичальника надається на підтвердження укладення договору позики та посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Факт надання розписки саме відповідачем ним не заперечується, жодних доказів на його спростування в ході розгляду справи суду представлено не було.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. А тому факт передання грошових коштів є визначальним.

Відповідач у даній справі не заперечував факту отримання грошових коштів, проте і зміст розписки свідчить про вже вчинену сторонами дію, а саме отримання відповідачем у борг від позивача грошових коштів в сумі 536000 (п'ятсот тридцять шість тисяч) доларів США. При цьому, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписці визначеного зобов'язання як боргового, а також наявність обов'язку позичальника повернути позикодавцеві у строк до 01 січня 2007 року таку ж суму грошових коштів (суму позики) визначає правовідносини, що виникли між сторонами як з договору позики.

Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов'язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналу документу у позивача свідчить про наявність певних зобов'язань саме перед ним. Вказана обставина перевірена судом першої інстанції, ним завірена копія наявна в матеріалах справи.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду щодо застосування принципу диспозитивності цивільного процесу при визначенні суми заборгованості в розмір 525600 (п'ятсот двадцять п'ять тисяч шістсот) доларів США, оскільки надані стороною позивача копії його розписок про повернення частин не можуть вважатися належними та допустими доказами наведених обставин з огляду на їх заперечення відповідачем, відсутность оригіналу та підтверджених фактів відсутності на території України одного з них у двох х трьох визначених дат.

Стороною відповідача не заявлено і не надано жодних доказів щодо виконання взятих на себе зобов'язань.

А отже суд першої інстанції вірно визначив характер правовідносин, що виникли між сторонами у справі як з договору позики, встановив наявність невиконаного обов'язку відповідача перед позивачем щодо повернення отриманих нею грошових коштів і, відповідно наявність його порушеного права.

Вирішуючи питання щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності апеляційний суду виходить з того, що за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Наведені норми законодавства вказують на те, що пропуск строку позовної давності не є абсолютним правом відповідача уникнути цивільно-правової відповідальності і абсолютною підставою для відмови у задоволені позову, навіть у разі пропуску цього строку позивач може отримати судовий захист. Питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, є оціночним і вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

В даній справі має місце пропуск строку позовної давності, оскільки зобов'язання мало чітко визначений строк його виконання. Має місце і заява позивача про отримання судового захисту у зв'язку з наявністю поважних причин його пропуску.

Позивач стверджує, що з моменту настання строку виконання зобов'язань і до 2014 року ОСОБА_2 визнавався факт наявності невиконаного зобов'язання, йшли перемови щодо повернення коштів. Факт визнання відповідачем боргу підтверджується показами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_10 Крім того, 19 березня 2012 року на життя ОСОБА_3 було вчинено замах. Кримінальна справа щодо цього розглядається в суді. Після поранень та побоювань за своє життя, позивач залишив територію України на тривалий час (до грудня 2012 року). Саме ці підстави були прийняті судом першої інстанції до уваги, і не можна стверджувати, що ці обставини не є такими, що істотно утруднювали своєчасне подання позову. Даний висновок базується на повно і всебічно досліджених обставинах справи, відповідно до положень чинного законодавства, що в свою чергу не дає підстав апеляційному суду здійснити переоцінку доказів у справі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що основною метою цивільного судочинства є здійснення правосуддя на основі принципів верховенства права, законності, справедливості і диспозитивності. Враховуючи, що предметом спору є значна сума заборгованості, що позивач позбавлений можливості іншим шляхом захистити своє порушене майнове право, що відповідач жодним чином не спростував подані позивачем докази, заявивши лише про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, фактично визнав наявність невиконаного зобов'язання і бажання уникнути його виконання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доцільність здійснення судового захисту прав позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо штучного створення стороною позивача доказів поважності пропуску строку позовної давності є безпідставними, оскільки стороною відповідача не було надано жодних доказів на спростування заявлених позовних вимог і доказів поданих стороною позивача. Твердження відповідача про неправомірне врахування судом першої інстанції обставин щодо вилучення оригіналу розписки слід також визнати безпідставним, оскільки суд першої інстанції, надавши оцінку цим доводам, їх відхилив. Рішення суду ґрунтується на інших доводах і доказах позивача.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо вирішення питання про стягнення трьох відсотків річних в порядку ст. 625 ЦК України, а отже вказане питання виходить за межі даного апеляційного розгляду. При цьому слід зазначити, що явних порушень норм чинного законодавства в цій частині рішення апеляційний суд не вбачає, тобто відсутні підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Таким чином, посилання відповідача на те, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджені матеріали справи, що призвело до прийняття необґрунтованих висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, що в свою чергу є підставою для скасування рішення суду, не знайшли свого підтвердження.

Виходячи із основних принципів цивільного процесу, зокрема, верховенства права, законності, справедливості,змагальності і диспозитивності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем своїх вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

В порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки заявлені вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, то відсутні підставі для здійснення компенсації відповідачеві понесених ним судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді:

Повний текст постанови складений 02 листопада 2018 року.