Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 203/6827/14-ц

провадження № 61-13408св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

представники позивача: КопачРоман Володимирович, Водолазський Антон Юрійович, Ліньков ОлександрОлександрович,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р. від 16 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 07 вересня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № EL-SME301/185/2007, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 200 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом, із кінцевим терміном повернення до 07 вересня 2010 року. Цього ж дня на забезпечення виконання вказаного договору між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № SR-SME301/185/2007, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно зі ОСОБА_4 відповідати перед позивачем за виконання зобов'язання за указаним кредитним договором.

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги заборгованості за кредитним договором від 07 вересня 2007 року № EL-SME301/185/2007, укладеного зі ОСОБА_4

15 вересня 2011 року кредитні зобов'язання були врегульовані між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ФОП ОСОБА_4 шляхом укладання додаткового договору до кредитного договору № EL-SME301/185/2007, а також шляхом укладання зі ОСОБА_5 додаткового договору до договору поруки № SR-SME301/185/2007.

У порушення умов кредитного договору, а також статтей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачі зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконали, чим порушили умови кредитного договору. Станом на 20 жовтня 2014 року утворилась заборгованість, яка з урахуванням пені становить 200 196,37 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог до ФОП ОСОБА_4 закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_5 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що первісний кредитор - ПАТ «ОТП «Банк» відповідно до умов пункту 1.9.1 кредитного договору та статті 1050 ЦК України реалізував своє право дострокового виконання кредитного зобов'язання, надіславши відповідачам 23 вересня 2008 року письмові вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів, тим самим змінивши строк виконання основного зобов'язання. Оскільки останній платіж щодо погашення кредиту та відсотків позичальником були здійснені в грудні 2011 року та квітні 2012 року, а з позовом банк звернувся 29 жовтня 2014 року, то в силу вимог частини четвертої статті 559 ЦК України порука ОСОБА_5 є припиненою.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_5

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 07 вересня 2007 року № EL-SME301/185/2007 в сумі 200 196,37 грн, яка складається із залишку заборгованості за кредитом у розмірі 171 041,91 грн та штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором у розмірі 29 154,46 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову до ОСОБА_5, апеляційний суд виходив із того, що позичальник ФОП ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, що призвело до утворення заборгованості, а оскільки відповідно до закону та умов договору поруки відповідач ОСОБА_5 зобов'язався нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником кредитних зобов'язань, стягнув з поручителя на користь банку кредитну заборгованість.

Відхиляючи доводи ОСОБА_5 про припинення поруки згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України, апеляційний суд виходив із того, що оскільки 15 вересня 2011 року сторони погодили зміни до договору поруки щодо строку повернення боржником кредитних коштів, визначивши дату остаточного повернення кредиту 15 червня 2015 року, а з позовом банк звернувся 29 жовтня 2014 року, то підстав вважати, що порука ОСОБА_5 є припиненою немає.

У лютому 2018 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, вважаючи, що 15 вересня 2011 року сторони погодили зміни до договору поруки щодо строку повернення боржником кредитних коштів - 15 червня 2015 року, не врахував, що 12 листопада 2010 року АТ «ОТП Банк» відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а відтак укладений 15 вересня 2011 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 додатковий договір до договору поруки не має для ТОВ «ОТП Факторинг Україна» юридичного значення, оскільки був укладений з іншою юридичною особою. Оскільки останній платіж щодо погашення кредиту та відсотків позичальником були здійснені в квітні 2012 року та грудні 2011 року, а з позовом банк звернувся 29 жовтня 2014 року, то в силу вимог частини четвертої статті 559 ЦК України порука ОСОБА_5 є припиненою.

У квітні 2018 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до касаційного суду подано відзив на касаційну скаргу, у якому позивач зазначав, що оскільки додатковим договором до договору поруки сторони визначили строк дії поруки (15 червня 2015 року), то підстав вважати, що порука ОСОБА_5 є припиненою немає. Крім того, підписавши 15 вересня 2011 року додатковий договір до кредитного договору, боржник вчинив дії, що свідчать про визнання ним грошових зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку із чим перебіг позовної давності перервався відповідно до частини першої статті 264 ЦК України. Посилаючись на вказані обставини, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статей 526, 530, 1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд установив, що 07 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ФОП ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № EL-SME301/185/2007, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 200 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом, із кінцевим терміном повернення до 07 вересня 2010 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання вказаного договору між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № SR-SME301/185/2007, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно зі ОСОБА_4 відповідати перед позивачем за виконання зобов'язання за указаним кредитним договором.

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитним договором від 07 вересня 2007 року № EL-SME301/185/2007, укладеного з ФОП ОСОБА_4

15 вересня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ФОП ОСОБА_4 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 07 вересня 2007 року № EL-SME301/185/2007, яким сторони внесли зміни та доповнення до основного кредитного договору, зокрема, визначили дату остаточного повернення кредиту - 15 червня 2015 року. Цього ж дня між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладено додатковий договір № 1 до договору поруки № SR-SME301/185/2007, відповідно до умов якого сторони погодили строк повернення боржником кредитних коштів до 15 червня 2015 року.

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що позичальник належним чином не виконувала умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 20 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 200 196,37 грн, яка складається із: залишку заборгованості за кредитом у розмірі 171 041,91 грн та пені за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 29 154,46 грн.

29 жовтня 2014 року банк звернувся до суду з указаним позовом до відповідачів про солідарне стягнення кредитної заборгованості.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову до поручителя ОСОБА_5, апеляційний суд виходив із того, що позичальник взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, що призвело до утворення заборгованості, а оскільки відповідно до закону та умов договору поруки відповідач ОСОБА_5 зобов'язався нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником кредитних зобов'язань, стягнув з поручителя на користь банку кредитну заборгованість.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Умовами кредитного договору передбачено повернення кредиту та процентів шляхом сплати щомісячного платежу (пункт 4 договору).

Із наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що останній платіж на погашення процентів за користування кредитом боржник здійснив 29 грудня 2011 року, а на погашення кредиту - 28 квітня 2012 року, з позовом до поручителя банк звернувся 29 жовтня 2014 року, тобто поза межами шестимісячного строку з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Апеляційний суд правильно установив, що строк дії кредитного договору діє до 15 червня 2015 року, який сторони погодили, підписавши 15 вересня 2011 року відповідні додаткові угоди до кредитного договору та договору поруки. До суду з позовом про стягнення кредитного боргу кредитор звернувся в мужах строку дії кредитного договору та договору поруки - у жовтні 2014 року.

Разом із тим, колегія суддів не погоджується з висновками апеляційного суду щодо відсутності підстав вважати, що порука ОСОБА_5 не є припиненою за весь період, за який виникла заборгованість та яка є предметом даного спору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову до поручителя в повному обсязі, апеляційний суд не врахував, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд не з'ясував, в якій частині щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів порука ОСОБА_5 припинилася, а в якій частині ні, не встановив, за який період та за якою сумою кредитної заборгованості поручитель несе солідарну відповідальність за невиконання позичальником кредитних зобов'язань.

Ураховуючи те, що фактичні обставини щодо розміру кредитної заборгованості, обов'язок з погашення якої суди поклали на поручителя, та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, апеляційним судом не встановлені, постанова апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована постанова апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. І. Крат
В. М. Коротун