ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/668/18 Справа № 205/1782/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Скрипник К.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2017 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 25 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір без номеру, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказували, що відповідно до п.п.3.2,3.3 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Зазначали, що ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», Правилами користування платіжною карткою та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору, суму кредиту не повернула, внаслідок чого станом на 31 січня 2016 року допустила заборгованість у загальному розмірі 84.345 грн 42 коп., яка складається з заборгованості по кредиту в розмірі 20.729 грн.65 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 57.525 грн.33 коп.; заборгованості за пенею та комісією в розмірі 1.597 грн.80 коп.; штрафу (фіксованої частини) в розмірі 500 грн., штрафу (процентної складової) в розмірі 3.992 грн.64 коп., яку вони просять стягнути з відповідачки.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк задоволені у повному обсязі. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційні скарзі відповідач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем пропущено строк позовної давності, а стягнута заборгованість за процентами, пенею та комісією в чотири рази перевищує суму боргу за тілом кредиту, крім того борг нараховано за змінною процентною ставкою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині задоволення вимог банку про стягнення штрафів.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 25 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір без номеру, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 в анкеті-заяві від 25 квітня 2007 року підтвердила, що зазначена заява разом із Памяткою клієнта, Умовами і Правилами, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими вона ознайомлена і згідна, що засвідчила своїм підписом.

Відповідно до вказаної заяви відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до пункту 2.1.1.12.6 Умов та правил за користування кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами банку, з розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів у році.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (пункти 3.2,3.3 Умов та Правил).

Відповідно до пункту 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг (далі - Умови) договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий самий термін.

Згідно із пунктом 6.5 Умов позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання та перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 8.6 Умов при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не виконувала належним чином умов договору та згідно з розрахунком заборгованості, поданим позивачем, станом на 31 січня 2016 року допустила заборгованість у загальному розмірі 84.345 грн.42 коп., яка складається з заборгованості по кредиту в розмірі 20.729 грн.65 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 57.525 грн.33 коп.; заборгованості за пенею та комісією в розмірі 1.597 грн.80 коп.; штрафу (фіксованої частини) в розмірі 500 грн., штрафу (процентної складової) в розмірі 3.992 грн.64 коп.

Задовольняючи позовні вимоги банку та стягуючи заборгованість у загальному розмірі 84.345 грн.42 коп. суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості цих позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за штрафами у звязку з наступним.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За правилами статей 526,530,610 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобовязання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Колегія суддів наголошує на тому, що особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що саме такий договір був укладений і виконувався сторонами.

Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частини недійсними, а також про зміну або розірвання договору, з передбачених законом підстав, ОСОБА_1 не заявляла.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з унесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Таким чином, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), відступивши від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року №6-249цс15).

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, та виписки по особовому рахунку вбачається, що ОСОБА_1 користувалась кредитною карткою та періодично здійснювала її поповнення, останнє погашення за наданим кредитом було здійснено 15 вересня 2014 року (а.с.7-15,60-99).

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на імя відповідачки за договором вбачається зміна кредитного ліміту та те, що строк дії картки встановлено 06/18 (а.с.16,100).

Так, з огляду на зазначені правові норми, Умови, а також встановлені судом обставини, колегія суддів вважає, що право пред'явлення вимоги про виконання зобов'язання у позивача виникло щодо місячних платежів після несплати чергового платежу (15 вересня 2014 року здійснено останній платіж), а щодо повернення кредиту в повному обсязі з дня останнього місяця, визначеного на платіжній картці, тобто з червня 2018 року.

З позовом банк звернувся до суду у березні 2016 року тобто у межах позовної давності.

А тому доводи приведені в апеляційній скарзі стосовно пропуску банком строку позовної давності є хибними.

Втім, колегія суддів звертає увагу на те, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Проте, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, стягуючи з відповідача ОСОБА_1 пеню та штрафи, у порушення вимог статті 61 Конституції України допустив подвійне покладення на відповідача юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості по штрафам за кредитним договором задоволенню не підлягають.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обовязок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення штрафів за спірним кредитним договором постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, а тому підлягає зміні з відмовою у їх стягненні та як наслідок зменшення загальної суми заборгованості.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2017 року в частині стягнення штрафу (фіксованої) частини у розмірі 500 грн. та штрафу (процентної складової) у розмірі 3.992 грн.64 коп. скасувати та в задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк в цій частині відмовити.

Змінити рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2017 року в частині стягнутої з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк загальної суми заборгованості з 84.345 грн. 42 коп. до 79.852 грн.78 коп.

В решті рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.