КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1247/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Соломянського районного суду міста Києва від 9 липня 2018 року (суддя Шереметьєва Л.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району міста Києва», Житлово-експлуатаційної дільниці № 905 про визнання боргу безнадійним та його списання,

встановила:

у серпні 2017р. позивач звернулась до суду з позовом та просила зобовязати директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району міста Києва» визнати свою провину та надати розпорядження начальнику ЖЕД № 905 списати борг у сумі 14 044грн 56коп; зобовязати начальника ЖЕД № 905 списати попередній борг у сумі 14044грн 56коп., який утворився до грудня 2015р. та надати виправлені дані по оплаті з урахуванням того, що у квартирі проживає одна особа, та не порушуючи строків позовної давності.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 2005р. є наймачем неприватизованої квартири АДРЕСА_1. У 2006р. висновком № 7-2006 ІМВ Інституту мікробіології та вірусології ім. Д.К. Заболотного дана квартира визнана непридатною для проживання, було зазначено про наявність восьми видів шкідливих для здоровя людей мікроскопічних грибів, що у 6 разів перевищує гранично допустиму концентрацію у повітрі, які мають тенденцію до поширення.

Позивач стверджувала, що балансоутримувач будинку не здійснював дій для виправлення ситуації та проведення необхідних ремонтних робіт, вона протягом багатьох років вела переписку з керівниками експлуатаційних контор з приводу проведення ремонту у квартирі, однак їй було відмовлено у цьому. У відповідях балансоутримувач будинку посилався на те, що з 31 травня 1996р. по 3 липня 2006р. є акти про не допуск для проведення ремонту у квартирі, які жодного разу не були надані.

Позивач зазначала, що вона, як споживач, має право відмовитися від виконання робіт (надання послуг) та вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобовязань за договором.

Також позивач посилалася на те, що з грудня 2015р. їй була призначена житлова субсидія на оплату житлово-комунальних послуг, тому за період з грудня 2015р. по травень 2017р. вона сплатила 291грн 97коп., проте, не враховуючи висновок № 7-2006 ІМВ та відсутність договору з відповідачем, їй безпідставно нарахований борг у сумі 14 336грн

53коп., який розраховувався із кількості проживаючих 5 чоловік, однак у квартирі вона проживає одна, так як іі син, невістка та двоє онуків орендують житло у звязку із аварійним станом квартири, який загрожує їх життю та здоровю.

У квітні 2017р. позивач звернулася до суду із заявою про застосування строку позовної давності та просила визнати борг у сумі 14 336грн 53коп. безнадійним та списати його з балансу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району міста Києва», посилаючись на те, що вказаний борг утворився починаючи з 2007р., а тому не може бути стягнений у звязку із закінченням строку позовної давності та відсутністю виконавчих листів на виконанні у державній виконавчій службі.

Рішенням Соломянського районного суду міста Києва від 9 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне зясування всіх фактичних обставин справи, оскільки судом належним чином не перевірені пояснення відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району міста Києва» з приводу перебування виконавчих листів на виконанні, а поданий розрахунок заборгованості не є доказом наявності заборгованості та її розміру, так як в ньому не відображені належним чином її проплати по субсидії.

Також позивач вважає, що судом не враховано, що вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням проводити розрахунки тільки на неї, у звязку із не проживанням інших членів сімї у квартирі, однак їй було у цьому відмовлено, що відповідач протягом тривалого часу не проводив ремонтні роботи у квартирі, же проживати неможливо.

Крім того, позивач стверджує, що суд не звернув увагу на те, що відповідача не було визначено рішенням Київської міської ради виконавцем послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, водопостачання, опалення, постачання газу, тощо, тому він не мав правових підстав для подання позовів у 2010р. та 2013р. про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки не є виконавцем послуг та не має укладеного з нею договору; неправомірно не було застосовано строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги; не надано оцінки поданим нею доказам та безпідставно відмовлено у долучені документів, що мали істотне значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району міста Києва» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважаючи доводи позивача безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1, який знаходиться в комунальній власності територіальної громади, переданий до сфери управління Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації та закріплений на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» та обслуговується ЖЕД №905.

Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Києва у квартирі, крім позивача, зареєстровані її син ОСОБА_3 з 23 червня 2000р., невістка ОСОБА_4 з 13 лютого 2007р., та двоє її онуків ОСОБА_5 з 13 лютого 2007р. та ОСОБА_6 з 8 квітня 2008р.

З наданих позивачем рахунків на оплату за житлово-комунальні послуги станом на 1 липня 2016р. за квартирою обраховується борг у сумі 14 102,55грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його безпідставності та недоведеності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно встановлених судом обставин справ, правовідносини сторін регулюються Законом України «Про житлово-комунальній послуги».

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", редакція якого діяла на час виникнення спірних правовідносин, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Крім того, статтями 20 та 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції закону 2004р., визначені права та обовязки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обовязком виконавця є надання таких послуг вчасно та відповідної якості.

Аналогічні права та обовязки визначені у статті 7 закону, редакція якого діє з 10 грудня 2017 року.

З наявної у матеріалах справи копії рішення Соломянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2010р. з ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 стягнута заборгованість за надані житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 за період з 1 квітня 2008р. по 1 листопада 2010р. у сумі 3541грн 50коп.

Згідно рішення Соломянського районного суду м. Києва від 8 серпня 2013р. (справа 760/8233/13-ц), текст якого розміщений у Єдиному державному реєстрі судових рішень, з вищезазначених осіб стягнута заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 1 листопада 2010р. по 1 березня 2013р. у розмірі 5775,61грн.

Також у судовому рішенні наведено обґрунтування безпідставності вимог ОСОБА_2 про скасування безпідставно нарахованої заборгованості за житлово-комунальні послуги у звязку із відсутністю договору про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових і службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

За таких обставин, правових підстав для перегляду правомірності стягнення та нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги, надані по квартирі АДРЕСА_1, станом на 1 березня 2013р. відсутні.

За змістом ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право: одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (пункт 1); на відшкодування збитків, завданих його майну, шкоди, заподіяної його життю або здоровю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг та незаконного проникнення в належне йому житло (інший обєкт нерухомого майна) (пункт 3); на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості (пункт 5); на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому обєкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг (пункт 6).

Аналогічні права споживача житлово-комунальних послуг були передбачені ст. 20 закону, редакція якого діяла до 10 грудня 2017р.

Під час судового розгляду позивачем не було надано доказів, що вона зверталася з 1 березня 2013 року до грудня 2015 року (період визначений у позовній заяві) до виконавців з приводу ненадання їй житлово-комунальних послуг або надання послуг неналежної якості, тому відсутні правові підстави для висновку, що відповідач неправомірно нарахував оплату за надані житлово-комунальні послуги.

Та обставина, що квартира, де проживає позивач, потребувала ремонту згідно висновку Інституту мікробіології і вірусології ім. Д.К. Заболотного від 8 грудня 2006р., не може бути підставою для звільнення позивача від оплати за житлово-комунальні послуги, так як це не передбачено ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», редакція якого діяла станом на 2015р.

Крім того, дана обставина не свідчить, що позивачу не надавалися житлово-комунальні послуги або надавалися послуги зниженої якості.

Права та обовязки виконавця житлово-комунальних послуг були визначені у статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції до 10 грудня 2017р. та визначені у статті 8 діючого закону, які не передбачали та не передбачають обовязку виконавця житлово-комунальних послуг списувати борги за житлово-комунальні послуги.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позовні вимоги про зобовязання відповідачів списати борг у сумі 14 044,56 грн не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, а тому задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне незастосування судом позовної давності є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Отже, недотримання позовної давності може бути підставою для відмови у позові, а не для його задоволення, а також не може бути підставою для списання нарахованого боргу за позовом боржника.

Посилання у апеляційній скарзі, що вказаний борг є безнадійним і повинен бути списаний з балансу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району м. Києва» не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Поняття «безнадійна заборгованість» визначено у пункті 14.1.11 ст. 14 Податкового кодексу України, згідно якого це заборгованість, за зобов'язаннями щодо яких минув строк позовної давності.

При цьому, визнання заборгованості безнадійною покладено на суб'єкта господарювання, тобто на кредитора.

Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 8 жовтня 1999р. №237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства, у яку суд не має компетенції втручатися.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом наданих доказів про не проживання у квартирі членів сімї позивача, що є підставою для нарахування житлово-комунальних послуг із розрахунку однієї особи, колегія суддів вважає безпідставними.

Рішенням Київської міської ради № 409/1843 від 28 березня 2002 року затверджений Порядок звільнення наймачів (власників) квартир (приватних будинків) та членів їх сімей за період їх тимчасової відсутності від оплати за комунальні послуги (гаряче та холодне водопостачання, водовідведення, газопостачання) (далі Порядок).

Судом першої інстанції проаналізований зазначений Порядок та надана оцінка тим обставинам, що позивачем не надано доказів звернення її або членів її сімї до відповідачів у спосіб, передбачений вищезазначеним Порядком, з приводу звільнення від оплати за комунальні послуги у звязку із тимчасовою відсутністю членів її сімї у квартирі АДРЕСА_1 і надання визначених у Порядку документів для прийняття такого рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як матеріали справи не містять доказів такого звернення позивача або членів її сімї, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про зобовязання ЖЕД № 905 надати виправлені дані по оплаті з урахуванням того, що у квартирі проживає одна особа.

Апеляційна скарга не містить обґрунтування порушення судом правил територіальної юрисдикції (підсудності), тому колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду та задоволення вимог позивача про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно зясував обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування судового рішення, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Соломянського районного суду міста Києва від 9 липня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач

І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк