Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 755/20575/15-ц

провадження № 61-3477св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва у складі судді Арапіної Н. Є. від 21 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Кравець В. А., Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф., від 20 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23 серпня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 35 000,00 доларів США зі сплатою 12 % річних строком на 240 місяців, тобто до 23 серпня 2026 року.

12 вересня 2008 року відповідачем змінено прізвище на «ОСОБА_3».

30 березня 2009 року між банком і позичальником укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору з метою зменшення фінансового навантаження, однак ОСОБА_3 припинила належним чином виконувати свої грошові зобов'язання за кредитним договором.

13 липня 2015 року позичальнику направлено вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, яку отримано, однак не виконано відповідачем.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 23 серпня 2006 року в розмірі 31 412,60 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 12 жовтня 2015 року є еквівалентом 675 251,78 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 28 091,31 доларів США, що є еквівалентом 603 856,64 грн, заборгованість за процентами у розмірі 3 321,29 доларів США, що є еквівалентом 71 395,14 грн, прострочена заборгованість за процентами 3 071,93 доларів США, що є еквівалентом 66 034,85 грн, та судовий збір у розмірі 10 128,78 грн.

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним та відшкодування моральної шкоди.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідно до підпункту «г» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» для здійснення операцій з іноземною валютою на території України, як засобом платежу або як застави для резидентів і нерезидентів, необхідним є індивідуальна ліцензія на здійснення разової валютної операції. Крім того, відповідно до пункту 2 статті 13 цього Декрету Кабінету Міністрів України, зокрема, уповноважені банки, які отримали від Національного банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, здійснюють контроль за валютними операціями, що проводяться резидентами і нерезидентами через ці установи. Тому вважала незаконним надання банком їй кредиту в іноземній валюті, оскільки зазначенні грошові кошти вона отримала для укладення договору купівлі-продажу квартири.

Ураховуючи те, що у банку не було індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою, тому він не міг напряму виконати пункт 2.1 кредитного договору без порушення законодавства України, а вона була змушена здійснювати конвертацію грошових коштів у національну валюту, що призвело до додаткових витрат, внаслідок різниці між курсами купівлі та продажу валют.

Також банком було порушено вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, мети, для якої споживчий кредит може бути використаний, вимоги статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та сфальсифіковано відображення адреси фізичної особи, яка отримала фінансові послуги від банку.

У кредитному договорі, похідних договорах та додатковій угоді від 23 серпня 2006 року зазначено адресу: АДРЕСА_1, хоча за цією адресою вона не була зареєстрована. Вона та її малолітній син, зареєстровані у придбаній квартирі та не мають іншого житла. Крім того, вважала порушенням статті 41 Закону України «Про нотаріат» посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 іпотечного договору від 23 серпня 2006 року за місцем знаходження іпотекодержателя, а саме по АДРЕСА_2 у м. Києві.

Підставою для визнання кредитного договору недійсним також вважала те, що відповідно до пункту 1.6 кредитного договору передбачено сплату позичальником кредитору комісії у розмірі згідно з чинними тарифами, що є порушенням вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення у договір умов, які є несправедливими, а саме наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Банком також порушено вимоги статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення до договору умов, які є несправедливими, а саме наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати кредитний договір від 23 серпня 2006 року, укладений з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», недійсним та стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на її користь 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ПАТ «Рафффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 23 серпня 2006 року станом на 12 жовтня 2015 року у розмірі 31 412,60 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 12 жовтня 2015 року є еквівалентом 675 251,78 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 28 091,31 доларів США, що є еквівалентом 603 856,64 грн, заборгованість за процентами у розмірі 3 321,29 доларів США, що є еквівалентом 71 395,14 грн, прострочена заборгованість за процентами 3 071,93 доларів США, що є еквівалентом 66 034,85 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 1.6 кредитного договору від 23 серпня 2006 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5

Вирішено питання про розподіл сдових витрат.

Задовольняючи позов ПАТ «РафффайзенБанк Аваль» та частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором не виконала, заборгованість має бути стягнута у судовому порядку. При цьому умови пункту 1.6 кредитного договору, який передбачає сплату комісії позичальником у разі внесення змін до кредитного договору та/або іпотечного договору - є несправедливими, а діючим законодавством не передбачено право на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах, що виникають із договірних зобов'язань.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відхилено.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що банк отримав у встановленому законом порядку банківську ліцензію (генеральну) та письмовий дозвіл Національного банку України і станом на час укладення кредитного договору мав право на здійснення валютних операцій та укладення кредитних договорів в іноземній валюті, при цьому наявність в уповноваженого банку індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції не є необхідним. аТакож апеляційний суд погодився з тим, що умови кредитного договору, який передбачає сплату комісії позичальником у разі внесення змін до кредитного та/або іпотечного договору, є несправедливими.

Крім того, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов'язань у випадках, передбачених договором або законом, тому за спірними правовідносинами у ОСОБА_3 не виникає права на відшкодування моральної шкоди.

У липні 2017 року ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила змінити оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір споживчого кредиту - це правочин, який надає споживачу особливі засоби правового захисту, які не притаманні для інших банківських правочинів.

У порушення вимог частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк в повному обсязі письмово не повідомив споживача про: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений.

При цьому банк не здійснив ніяких дій щодо необхідності перегляду діючих форм кредитних договорів відповідно до вимог частини першої статті 11 Закону України«Про захист прав споживачів» та заборони надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України та неодноразових звернень споживача про переведення кредиту у національну грошову одиницю - гривню.

Суди попередніх інстанцій не застосували норми матеріального права, які мали застосовуватись, зокрема, положення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Закон України «Про банки і банківську діяльність», статті 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», статтю 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та не здійснили усіх необхідних дій, передбачених статтями 213, 214 ЦПК України 2004 року.

У липні 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Касаційна скарга мотивована тим, що сторони в добровільному порядку погодили наявність у кредитному договорі пункту 1.6 щодо необхідності сплати кредитору комісії у разі внесення змін до умов кредитного договору та/або договору застави.

ОСОБА_3 добровільно виявила бажання скористатись послугами банку та укласти спірний кредитний договір. Позичальник діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним у договірні відносини, на власний розсуд визначила характер договору, який було укладено, його умови (зміст), в тому числі і пункт 1.6 кредитного договору.

Разом з тим у момент вчинення спірного правочину ОСОБА_3 була ознайомлена з умовами кредитного договору, у тому числі і щодо наявного пункту 1.6 кредитного договору, а тому саме з 23 серпня 2006 року дізналась, як вважає остання (згідно із зустрічними позовними вимогами), про нібито порушення свого права та особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У рішенні Апеляційного суду м. Києва взагалі не наведено підстави не застосування строку позовної давності до вимог позичальника щодо визнання недійсним окремих положень договору.

Отже, судові рішення в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не оскаржуються, тому у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядаються.

Відзиви на касаційні скарги учасники справи до суду не подали.

30 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга ПАТ «РайффайзенБанк Аваль»підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 23 серпня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 35 000,00 доларів США.

12 вересня 2008 року відповідачем змінено прізвище на «ОСОБА_3».

30 березня 2009 року між позичальником і банком укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору з метою зменшення фінансового навантаження, однак ОСОБА_3 припинила належним чином виконувати свої грошові зобов'язання за кредитним договором.

13 липня 2015 року позичальнику направлено вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, яку отримано, однак не виконано відповідачем.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У апеляційній та касаційній скаргах ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зазначає, що у момент вчинення спірного правочину ОСОБА_3 була ознайомлена з умовами кредитного договору, у тому числі і щодо наявного пункту 1.6 кредитного договору, а тому саме з 23 серпня 2006 року дізналась про нібито порушення свого права та особу, яка його порушила.

Разом з тим у пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Проте апеляційний суд не звернув увагу на те, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до винесення судом першої інстанції заявило про застосування позовної давності (а.с. 229 т. 1).

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону та статей 212 - 214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не дослідив доводів банку щодо застосування позовної давності, не перевірив, чи наявні підстави для застосування статті 264 ЦК України щодо вимоги про визнання недійсним пункту 1.6 кредитного договору, у разі задоволення цих вимог.

Отже, доводи, наведені в касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», підлягають перевірці.

Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може вважатись законною та підлягає скасуванню в частині задоволених зустрічних вимог ОСОБА_3, а справа в цій частині - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_3задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, період сплати тіла, процентів, інших платежів, розмір щомісячного платежу, що і було передбачено сторонами при укладенні кредитного договору - отримання кредиту, його погашення, сплати відсотків в доларах США на виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором позивачем з метою зарахування обов'язкових платежів відповідно до умов кредитного договору відкрито рахунок в іноземній валюті, що повністю відповідає чинному законодавству та умовам кредитного договору.

Відповідно видача кредиту, внесення щомісячних платежів на погашення заборгованості за кредитом, процентів, інших обов'язкових платежів у валюті зобов'язання - долар США, є правомірним.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати операції і угоди з валютними цінностями.

Крім того, банківською ліцензією Національного банку України надано повноваження банку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на здійснення операцій та угод, визначених статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та до додатку до дозволу визначено перелік операцій, які має право здійснювати відповідач, зокрема, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України.

Відповідно до пункту «г» частини четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують операції, зокрема і для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Крім того, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Діючим законодавством не передбачено право на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах, що виникають з договірних зобов'язань.

Отже, у спірних правовідносинах у ОСОБА_3 не виникає права на відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року дійшли правильного висновку про те, що банк отримав у встановленому законом порядку банківську ліцензію (генеральну) та письмовий дозвіл Національного банку України і станом на час укладання кредитного договору мав право на здійснення валютних операцій та укладання кредитних договорів в іноземній валюті, при цьому наявність в уповноваженого банку індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції не є необхідною.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним пункту 1.6 кредитного договору не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлена з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її часткового скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково, касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль»про визнання недійсним пункту 1.6 кредитного договору скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк