Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 644/10357/16-ц

провадження № 61-22626св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - Центр професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, у складі судді Клименка А. М., від 18 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Кіся П. В., Бровченка І. О., Кружиліної О. А., від 27 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року Центр професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовна заява Центру професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова мотивована тим, що у період з 01 вересня 2011 року по 25 травня 2012 року ОСОБА_2 навчалась у Центрі професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова. На час навчання ОСОБА_2 проживала та була зареєстровано у гуртожитку навчального закладу. Після закінчення навчання остання не надала паспорт для зняття з реєстраційного обліку у гуртожитку, самостійно з обліку не знялася та не проживає у гуртожитку навчального закладу більше шести місяців без поважних причин.

Посилаючись на зазначені обставини, Центр професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в учнівському гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року задоволено позовні вимоги Центру професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в учнівському гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не проживає у гуртожитку без поважних причин з травня 2012 року, що свідчить про втрату нею права користування спірним жилим приміщенням у вигляді койко-місця у гуртожитку Центру професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Центру професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова, оскільки ОСОБА_2 фактично не проживає у гуртожитку з 2012 року.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити Центру професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували, що заявник є особою з числа дітей, позбавлених батьківського піклування, перебувала на первинному обліку служби у справах дітей Лубенської райдержадміністрації Полтавської області, виховувалась у сім'ї піклувальника, має статус матері-одиночки, іншого місця проживання не має, вона та її син зареєстровані у спірному житловому приміщенні. Судами попередніх інстанцій не прийнято до уваги її пояснення щодо тимчасової відсутності у гуртожитку. Заявник також вказує, що вона зарахована на квартирний облік, однак житло не отримала. Адміністрація навчального закладу перешкоджає їй у користуванні гуртожитком.

26 жовтня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У листопаді 2017 року Центром професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказує на її необґрунтованість та безпідставність.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду та розподілено судді-доповідачу.

05 листопада 2018 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом Центру професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що спірним житловим приміщенням є койко-місце у гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 і знаходиться на балансі Центру професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова.

Наказом про зарахування № 4 «З-УДЗ» від 01 вересня 2011 року ОСОБА_2 було зараховано на навчання до Центру професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова за професією «Продавець продовольчих товарів, продавець непродовольчих товарів», а її місце проживання у встановленому законом порядку було зареєстровано у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5, 10).

Відповідно до листа Фонду державного майна України № 10-15-11704 від 16 червня 2017 року та витягу з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо окремого нерухомого державного майна гуртожиток для учнів навчальних закладів за адресою: АДРЕСА_1, перебуває на балансі Центру професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова.

Наказом про відрахування № 13 «В-УДЗ» від 25 травня 2012 року ОСОБА_2 було відраховано з навчального закладу у зв'язку із закінченням терміну навчання (а.с. 5, 11, 12).

Встановлено, що після відрахування з навчального закладу ОСОБА_2 добровільно залишила спірне жиле приміщення у гуртожитку, забрала з нього усі свої речі і з цього часу в ньому не проживає, плату за користування житлом не вносить, участі в його утриманні не приймає, фактично проживає за адресою: квартира АДРЕСА_2

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Згідно частини першої статті 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Змінами до Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ, «Про приватизацію державного майна» від 04 березня 1992 року № 2163-ХІІ передбачено, що гуртожитки включено до об'єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках» від 03 березня 2005 року № 2453-ІV).

Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму житлових приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК УРСР.

З урахуванням подібності правовідносин щодо користування житловою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами частини першої статті 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування житловим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на житлове приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася житлова площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення).

Встановивши, що після закінчення навчання та відрахування з навчального закладу (25 травня 2012 року) ОСОБА_2 добровільно залишила спірне жиле приміщення, фактично разом із сином, який народився після закінчення навчання (02 грудня 2012 року), проживає за адресою: квартира АДРЕСА_2, з позовом про усунення перешкод в користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не зверталась, врахувавши, що причини її відсутності понад шість місяців у гуртожитку навчального закладу не є поважними, прийнявши до уваги те, що житло надавалось ОСОБА_2 тимчасово, на період навчання, а також врахувавши необхідність використання гуртожитку для проживання учнів Центру професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд, відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів та бажання відповідача мати зареєстроване місце проживання у гуртожитку, яким вона не користується.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта