ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/9463/16-ц Головуючий суддя І інстанції Бабенко Ю.П.
Провадження № 22-ц/818/855/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: договірна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В.,Кіся П.В.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2018 року в складі судді Бабенко Ю.П. по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що наприкінці 2014 року до нього звернувся ОСОБА_3 з проханням позичити йому грошові кошти в розмірі 50000,00 грн.

05 січня 2015 року він передав ОСОБА_3 вказану суму грошових коштів та цього ж дня склали та підписали договір позики, який уклали у простій письмовій формі.

Зазначив, що в договорі позики відповідач зобов'язався повернути йому суму боргу до 31 грудня 2015 року. Також умовами договору передбачено відповідальність позичальника за невчасне виконання договору в частині повернення грошових коштів, а саме сплата коштів з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми.

Вказав, що до теперішнього часу будь-яких грошових коштів в рахунок сплати боргу за договором позики він не отримав, сплатити суму боргу та проценти за прострочення виконання зобов'язання у добровільному порядку відповідач відмовився.

Зазначив, що 3% річних за користування коштами складає 1972,60 грн., індекс інфляції за час прострочення виконання зобов'язання складає 8399,30 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 50000,00 грн. сума основного боргу за договором позики від 05 січня 2015 року, 3% річних та індексу інфляції за прострочення виконання зобов'язання за договором позики від 05 січня 2015 року в розмірі 10371,90 грн. та витрати за сплату судового збору у розмірі 603,72 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2018 року, в якому ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 червня 2018 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 60975,62 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 травня 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що спірний договір між сторонами не укладався, оскільки він на вимогу та під тиском відповідача, які перебували в трудових відносинах як працівник та роботодавець, 01 січня 2015 року уклали договір про матеріальну відповідальність, тобто вказаним договором позики сторони договору фактично приховали інший правочин, а коштів за договором позики він від відповідача не отримував; що в договорі позики зазначені дані його паспорту, який було втрачено, що підтверджується висновком Ленінського РВ ХМУГУ МВС України в Харківській області від 06 квітня 2013 року, що також свідчить про формальний підхід сторін до укладення спірного договору та відсутність їх волі на настання наслідків, визначених договором; що він не отримував уточнений позов.

У своєму письмовому відзиві ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2018 року-залишити без мін.

На обґрунтування вказав, що за весь час розгляду справи відповідачем не надано будь-яких доказів недійсності правочину, договір ним не оскаржувався. Тому вважає, що відповідач намагається уникнути відповідальності за договором позики та не повертати позичені грошові кошти.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, за відсутності відповідача та його представника, належним чином повідомлених про розгляд справи (а.с. 112, 185,186), чия неявка відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, чим порушив права позивача на вчасне отримання коштів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено письмовий договір позики, який відповідачем не оспорений, відповідно до умов якого позикодавець передав останньому у власність грошові кошти в сумі 50000,00 грн., а ОСОБА_3 зобов'язався повернути позику до 31 грудня 2015 року.

Відповідно до пункту 2 договору позики позика передається позикодавцем позичальнику до підписання сторонами цього договору готівкою. Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника в повному обсязі (а.с. 5).

Згідно пункту 9 договору позики у разі якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Пунктом 3 договору позики передбачено, що після виконання позичальником свого зобов'язання позикодавець повинен передати йому свій примірник цього договору. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору є свідченням прострочення виконання позичальником свого зобов'язання.

Відповідно до пункту 11 цього договору сторони свідчать, що вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких сторони зобов'язані утримувати за законом чи договором; договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; дружина кожної із сторін згодна з укладенням цього договору.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Головною ознакою договору позики грошових коштів є обов'язок позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Так, підтвердженням факту укладення договору позики може бути, як договір позики, так і розписка. Разом із тим такі документи мають містити дані про те, що грошові кошти підлягають поверненню.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може гуртуватися на свідченнях свідків.

Доводи скарги про безгрошовий характер договору позики належними, допустимим і достатніми в розумінні вказаної норми ст. 218 ЦК України доказами не доведені і спростовуються змістом вищевказаного п. 2 письмового договору позики від 05 січня 2015 року про те, що на виконання укладеного між сторонами договору позики ОСОБА_4 передав до підписання цього договору ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 50000,00 грн., сторони підписали цей договір і свій підпис відповідач не заперечував.

Доводи скарги про те, що спірний договір між сторонами не укладався, оскільки відповідач діяв під тиском відповідача, з яким вони перебували в трудових відносинах як працівник та роботодавець, 01 січня 2015 року уклали договір про матеріальну відповідальність, тобто вказаним договором позики сторони договору фактично приховали інший правочин, - є безпідставними з огляду на неспростовану презумпцію правомірності правочину, ст. 204 ЦК України, з цих підстав відповідач договір позики не оспорював.

При цьому відповідач не позбавлений права звернутися до суду із вимогами про визнання цього договору недійсним з наведених у доводах скарги підстав.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, навів свої розрахунки суми позову, які відповідачем не були оспорені, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, який доводами скарги не спростовується.

Посилання ОСОБА_3 на те, що в договорі позики зазначені дані його паспорту, який було втрачено, що підтверджується висновком Ленінського РВ ХМУГУ МВС України в Харківській області від 06 квітня 2013 року, що свідчить про формальний підхід сторін до укладення спірного договору та відсутність їх волі на настання наслідків, визначених договором висновки суду також не спростовують, оскільки сама по собі відсутність у відповідача паспорту на день укладення договору позики не свідчить про те, що це договір не був укладений, вимог про визнання договору недійсним з цих підстав відповідач також не заявляв.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, з огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу залишає без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2018 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 30 жовтня 2018 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

П.В.Кісь.