Постанова

Іменем України

25 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 442/1650/17-ц

провадження № 61-7612св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В.М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_4,

заінтересована особа - державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Львівської області Матіїшин Адрій Ярославович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2017 року у складі судді Павлишиної О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з скаргою на рішення та дії державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Львівської області Матіїшина Андрія Ярославовича.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2017 року в задоволенні скарги відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в розмірі 640,00 грн

16 червня 2017 року ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2017 року.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2017 року залишено без руху, надано заявнику строк протягом тридцяти днів з дня отримання цієї ухвали подати до суду заяву про поновлення строку із зазначенням причин пропуску. Крім того, надано строк протягом п'яти днів з дня отримання цієї ухвали представити документ, що підтверджує сплату судового збору.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2017 року.

Ухвала мотивована тим, що копію ухвали про залишення без руху апеляційної скарги ОСОБА_4 отримав 20 вересня 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак у встановлений судом строк вимоги ухвали не виконано, заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали не подано, а 28 вересня 2017 року подано лише заяву з додатками про звільнення від сплати судового збору. Враховуючи наведені обставини, відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України, у відкритті апеляційного провадження відмовлено, а справу повернуто до суду першої інстанції.

У червні 2018 рокуОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену ухвалу та направити справу до суду апеляційної інстанції для заміни належного відповідача.

Касаційна скарга мотивована тим, що повний текст ухвали складено 02 червня 2017 року, оголошено 13 червня 2017 року. Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні скарги, хоча мав повноваження повернути апеляційну скаргу без розгляду, оскільки питання про судовий збір не вирішено, апеляційний суд не мав права переходити до питання термінів.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у с праві.

20 червня 2018 року справа № 442/1650/17-ц надійшла до Верховного Суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4 був присутнім в судовому засіданні 30 травня 2017 року під час проголошення ухвали суду. Однак, апеляційну скаргу подав лише 16 червня 2017 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження відповідно до частини другої статті 294 ЦПК України.

Крім того, ОСОБА_4 не сплачений судовий збір. В апеляційній скарзі просив звільнити його від сплати судового збору у зв'язку з тим, що він є малозабезпеченою особою, що підтверджується відповідними довідками, однак до суду не подані, про що складено судом відповідний акт.

Європейський суд з прав людини вказав, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

«Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Встановивши, що під час проголошення Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області 30 травня 2017 року у судовому засіданні був присутній ОСОБА_4 та те, що заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали не подано, а подано лише заяву з додатками про звільнення від сплати судового збору, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржена ухвала постановлена без додержання норм процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В.М. Коротун

М.Є. Червинська