Ухвала

26 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 755/14946/17

провадження № 61-45796ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти на повнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до 07 червня 2019 року.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який навчається в Інституті міжнародних відносин Київського національного університету ім. Т. Шевченка, у розмірі 1/8 частки з усіх видів доходу щомісячно, починаючи з 02 жовтня 2017 року по 31 травня 2019 року, допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

12 жовтня 2018 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Касаційна скарга містить посилання, на те, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме: чи мають суди при розгляді справ про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання, окрім встановлення обставин продовження навчання за денною формою, встановлювати обставину - чи потребує така особа матеріальної допомоги; або така потреба у матеріальній допомозі є встановленою з моменту встановлення обставин навчання за денною формою навчання; чи має бути прийнятий до уваги судами факт отримання значного розміру аліментів (доходу) повнолітньою дитиною безпосередньо перед зверненням до суду з позовом про стягнення аліментів.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому суд врахував предмет позову та характер правовідносин, у яких виник спір, зокрема, що ця справа належить до однієї з найпоширеніших категорії спорів, які розглядаються у судах України. Ціна позову є меншою, ніж п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Крім того, при визначенні справи малознаною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не свідчать про наявність підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого рішення у малозначній справі може бути предметом касаційного перегляду.

Так у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Посилання заявника на те, що ця касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме: чи мають суди при розгляді справ про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання, окрім встановлення обставин продовження навчання за денною формою, встановлювати обставину - чи потребує така особа матеріальної допомоги; або така потреба у матеріальній допомозі є встановленою з моменту встановлення обставин навчання за денною формою навчання; чи має бути прийнятий до уваги судами факт отримання значного розміру аліментів (доходу) повнолітньою дитиною безпосередньо перед зверненням до суду з позовом про стягнення аліментів, як на наявність підстави, передбаченої підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якої судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, Верховний Суд вважає безпідставними, оскільки практика судів у справах про стягнення аліментів є усталеною.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак