Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 643/2360/16-ц

провадження № 61-23565св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3,

треті особи: Харківська міська рада, комунальне підприємство «Жилкомсервіс», Московський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу за касаційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 березня 2017 року у складі судді Погасій О. Ф. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року у складі суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Зазначав, що з 1973 року по квітень 1990 року він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 у квартирі, яку його батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5отримали на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих від 04 червня 1975 року та ордеру № 308894. З 1990 року його місце реєстрації змінилось на адресу: АДРЕСА_2, проте фактично він проживав разом зі своїм батьком ОСОБА_4 за місцем його реєстрації за адресою: АДРЕСА_3, з 1973 року по 1990 рік (до реєстрації шлюбу батька з іншою жінкою), та з 2002 року по день смерті батька - ІНФОРМАЦІЯ_2. Разом зі своїм батьком ОСОБА_4 він вів спільне господарство, приймав участь в утриманні спірної квартири.ОСОБА_4 після розлучення з його матір'ю ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6, від цього шлюбу в них народилась дочка - відповідач у справі ОСОБА_2. (після шлюбу ОСОБА_2), яку з 06липня 1998 року зареєстровано у спірній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 народилась дочка ОСОБА_3, яку також було зареєстровано у спірній квартирі. Разом з тим, з часу розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, з червня 2001 року по день смерті ОСОБА_4 ОСОБА_2 разом зі своєю дочкою ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживала, спільне господарство з батьком не вела, участі у витратах щодо оплатикомунальних послуг не брала, не допомагала батькові під час його хвороби та не цікавилась станом його здоров'я. На теперішній час ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживають, а фактично проживають разом з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_2 та її неповнолітня дочка тривалий час(з 2001 року) не проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_3, не беруть участі у витратах на сплату комунальних послуг, не ведуть з ним спільне господарство.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 березня 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 та її неповнолітню доньку ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: квартира АДРЕСА_3.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт непроживання відповідача та її неповнолітньої дочки у спірному житловому приміщенні понад шість місяців підтверджується обставинами, встановленими рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили. Зокрема встановлено, що з дня розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - матір'ю відповідача, а саме: з червня 2001 року по день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2 разом із донькою ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживали, спільне господарство з наймачем ОСОБА_4 відповідач не вела. Факт постійного проживання відповідача та її доньки за адресою матері відповідача, а саме: АДРЕСА_1, судом встановлено на підставі заяв ОСОБА_2, що надавались нею до закладів шкільної освіти м. Харкова з 2011 по 2015 роки, довідки директора загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 41 ОСОБА_8 від 09червня 2016 №72/01-30 та листа головного лікаря КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня № 24» ОСОБА_9 При цьому, будь-яких доказів, на підтвердження того, що відповідач не проживає в спірній квартирі через поважні причини та звернення до наймодавця - Харківської міської ради із заявою про продовження їй терміну відсутності в квартирі у зв'язку з поважними причинами, ОСОБА_2 не надано. З приводу проживання позивача з 2002 року по 2015 рік у спірній квартирі відповідач не порушувала будь-які спори.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що факт непроживання відповідача та її неповнолітньої дочки у спірному житловому приміщенні понад шість місяців підтверджується обставинами, встановленими рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили. Доказів на підтвердження того, що відповідач та її донька не проживали у спірній квартирі через поважні причини та звернення про продовження їм терміну відсутності у квартирі у зв'язку з поважними причинами суду не надано. Доводи апеляційної скарги про відсутність предмету спору визнано необґрунтованими, оскільки відповідач посилається на те, що вона знята з реєстрації разом з дитиною, але ці обставини не спростовують висновків суду про відсутність відповідача понад шість місяців за місцем проживання.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судових рішень обґрунтовано тим, що рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2016 року, на яке послалися суди при вирішенні справи, оскаржено в касаційному порядку. Крім того, вона знялася з реєстраційного обліку за спірною адресою, а тому спір між нею та позивачем відсутній. Спірна квартира приватизована та відчужена на користь третіх осіб, яких до участі у справі не залучено. До участі у справі також не залучено орган опіки та піклування.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_4 на склад сім'ї з трьох осіб - ОСОБА_4 (основний наймач), ОСОБА_5 (дружина) та ОСОБА_1 (син) на підставі рішення № 78/35 виконкому Ленінської райради депутатів трудящих м. Харкова від 04 червня1975 року та ордеру від 30 травня1975 року надана квартира АДРЕСА_3.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шлюб розірвано 19 вересня 1979 року. ОСОБА_4одружився вдруге з ОСОБА_6 Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_2 (відповідач у справі), яка була зареєстрована у спірній квартирі з 26 травня 2005 року.

21 червня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 шлюб розірвано.

ОСОБА_6 під час шлюбу та після його розірвання була зареєстрована та постійно мешкала за адресою у АДРЕСА_1

У відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3, яку також було зареєстровано у спірній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2016 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2017 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, задоволено, визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3 як членасім'ї основного наймача ОСОБА_4

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, а 13 грудня 2016 року до ухвалення рішення судом першої інстанції ОСОБА_2 разом з дочкою знялася із реєстрації місця проживання за адресою: квартира АДРЕСА_3 (т. 2, а. с. 86, 87).

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.

Повно та всебічно дослідивши подані сторонами докази з урахуванням їх належності й достовірності, на підставі оцінки кожного доказу окремо та у їх сукупності, суди встановили, що відповідач протягом часу відсутності у квартирі не продовжила ставитися до неї як до свого житла, обрала для себе та своєї дитини інше постійне місце проживання.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 не посилається на поважність причин відсутності у спірній квартирі, натомість зазначає про те, що має інше постійне місце проживання та знялася із реєстрації місця проживання за спірною адресою.

З урахуванням викладеного суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання ОСОБА_2 та її неповнолітньої дочки ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Право відповідача на користування квартирою АДРЕСА_3 було захищено на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 липня 2004 року (т. 1, а. с. 99). За змістом частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що зняття з реєстрації разом з дитиною не є підставою відмови у позові за доведеності обставин відсутності відповідача понад шість місяців за місцем проживання без поважних причин, оскільки відсутність реєстрації місця проживання не є автоматичним підтвердженням відсутності права на користування жилим приміщенням.

Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на таке.

Оскарження рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2016 року в касаційному порядку не становить підставу скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки у справі відсутнє судове рішення за наслідками розгляду касаційної скарги заявника.

Не містять матеріали справи також доказів приватизації квартири та її відчуження третім особам, а тому відсутні підстави для висновку щодо порушення оскаржуваними судовими рішеннями прав та обов'язків третіх осіб, які не залучені до участі у справі.

13 грудня 2016 року до ухвалення рішення судом першої інстанції ОСОБА_2 разом з дочкою знялася із реєстрації місця проживання за адресою: квартира АДРЕСА_3, а тому підстав для залучення до участі у справі органу опіки та піклування у суду не було.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик