Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 367/6818/16-ц

провадження № 61-22953св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лівінського С. В., Мельника Я. С.,

від 21 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський», про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року № 2243/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вулиці АДРЕСА_1» ОСОБА_5 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею

0,15 га. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_5 видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 грудня

2010 року ОСОБА_5 відчужила зазначену земельну ділянку

ОСОБА_3 Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року залишено без змін рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року у частині визнання недійсним рішення Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року

№ 2243/25-5 та визнання недійсним і скасування державної реєстрації державного акту серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданого на ім'я ОСОБА_5 Зазначеним судовим рішенням встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами

смт Коцюбинське Київської області, оскільки на момент прийняття рішення Коцюбинською селищною радою Київської області про надання у власність земельної ділянки першому власнику, межі смт Коцюбинське у встановленому законом порядку не були визначені та не встановлені, а тому спірне рішення Коцюбинської селищної ради Київської області не відповідає вимогам земельного законодавства. Указом Президента України від 01 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосїївський» територію парку розширено на 6 462,62 га за рахунок земель Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд». За інформацією комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» від 14 липня 2014 року № 472 та акту перевірки Державної інспекції сільського господарства у Київській області від 03 липня 2015 року

№ А143/180 спірна земельна ділянка розташована на території Національного природного парку «Голосіївський».

Посилаючись на зазначені обставини, прокурор просив суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_3.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області, у складі судді Оладько С. І., від 17 листопада 2016 року у задоволенні позову першому заступнику прокурора Київської області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судовими рішеннями, які набрали законної сили у справі, в якій брали участь ті самі особи, встановлені обставини, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1 не відноситься до земель лісогосподарського призначення, і ці обставини відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) не доказуються при розгляді даної справи. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка незаконно вибула із володіння держави в особі саме Кабінету Міністрів України, а тому позов є безпідставним. Акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_3, є чинним.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу прокурора Київської області задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов першого заступника прокурора Київської області задоволено. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1 вартістю 85 162 грн, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди від особи, право власності якої на відчужувану земельну ділянку було оформлено на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування й державного акту. Прокурор самостійно визначає і обґрунтовує у позовній заяві у чому полягає порушення інтересів держави та у чому існує загроза інтересам держави. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції фактично вдався до переоцінки обставин, встановлених судовими рішеннями, які набрали законної сили.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що позивачем не доведено, що спірна земельна ділянка належить до земель державної власності, перебуває у складі земель лісогосподарського або природно-заповідного призначення, а тому звернення з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння на користь держави в особі саме Кабінету Міністрів України є передчасним та необґрунтованим. Відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, який недійсним у судовому порядку не визнавався. Судовими рішеннями, які набрали законної сили, у справі № 367/3810/103-ц було встановлено добросовісність набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку. При ухваленні рішення судами першої та апеляційної інстанцій не було вирішено питання щодо застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності. На момент передачі спірної земельної ділянки у власність першого власника Указ Президента України від 01 травня

2014 року № 446/2014 не був прийнятий. Порушення, які допущені органами місцевого самоврядування, не можуть бути підставою для позбавлення права на майно.

У відзиві (запереченні) на касаційну скаргу перший заступник прокурора Київської області просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка незаконно вибула із володіння держави в особі Кабінету Міністрів України, оскільки наразі є територію національного природного парку «Голосіївський» та відноситься одночасно й до земель природно-заповідного фонду, вкритих лісом.

18 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року справу за позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський», про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня

2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Під час розгляду справи суди встановили, що рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року № 2243/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вулиці АДРЕСА_1» ОСОБА_5 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею

0,15 га.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_5 видано державний акт

серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 грудня

2010 року ОСОБА_5 відчужила спірну земельну ділянку ОСОБА_3

Вартість спірної земельної ділянки за вказаним договором купівлі-продажу становить 85 162 грн.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року у справі № 367/3810/13-ц визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року

№ 2243/25-5, визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 виданий на ім'я ОСОБА_5, визнано недійсним державний акт

серії НОМЕР_4, виданий на ім'я ОСОБА_3, а також скасовано його державну реєстрацію.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року у частині вирішення позовних вимог щодо визнання недійсним державного акту серії НОМЕР_4, виданого 23 травня 2011 року на ім'я ОСОБА_3, скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Під час розгляду справи № 367/3810/13-ц суди встановили, що на момент прийняття Коцюбинською селищною радою Київської області рішення

від 25 грудня 2008 року № 2243/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вулиці Дорожній, 12 у смт Коцюбинське Київської області», на підставі якого ОСОБА_5 було передано у приватну власність спірну земельну ділянку, межі смт Коцюбинське Київської області у передбаченому законом порядку не були визначені та встановлені. Суди встановили, що Коцюбинською селищною радою Київської області при прийнятті рішення від 25 грудня 2008 року № 2243/25-5 було порушено норми чинного законодавства. Апеляційний суд у своєму рішенні встановив, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем майна за відплатним договором, позовні вимоги про визнання недійсним якого заявлені не були.

ОСОБА_3 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди, укладеної між ним та ОСОБА_5, право власності якої на відчужувану земельну ділянку було набуте на підставі рішення Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року № 2243/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вулиці АДРЕСА_3», що визнано недійсним заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року.

Таким чином, судами було встановлено факт незаконності набуття ОСОБА_5 права власності на спірну земельну ділянку та вибуття спірної земельної ділянки із володіння власника - держави поза її волею.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилом статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК Українизастосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, встановивши що спірна земельна ділянка вибула із володіння поза волею власника на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке прийнято поза межами його компетенції і яке у подальшому було визнано недійсним на підставі рішення суду, що набрало законної сили, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право витребувати спірну земельну ділянку від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності та не застосування судами першої та апеляційної інстанцій наслідків спливу позовної давності відхиляються колегією суддів.

У частині третій статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення змісту частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про беззаперечний висновок, що за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність не підлягає застосуванню судом.

Тобто в цій нормі права встановлено певні суб'єктивні межі застосування позовної давності: передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною у застосуванні.

Отже, без вчинення і подання суду заяви сторони у спорі ані загальна, ані спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість такого її застосування пов'язана лише з наявністю відповідної заяви.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.

У матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строків позовної давності під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій. Заява про застосування строків позовної давності надіслана відповідачем до касаційного суду, проте Верховний Суд, здійснюючи перевірку дотримання судами норм матеріального та процесуального права під час розгляду справи, не наділений повноваженнями відповідно до норм ЦК України та ЦПК України застосувати наслідки пропуску позовної давності за заявою відповідача після ухвалення рішення судами першої та апеляційної інстанцій.

Суд апеляційної інстанції правильно підкреслив, що правовідносини, пов'язані із вибуттям земель із державної власності, становлять суспільний інтерес, а протиправність дій органу місцевого самоврядування, спрямована на вибуття земельної ділянки із володіння держави, такому інтересу не відповідає. Враховуючи встановлену судовим рішенням у справі № 367/3810/13-ц незаконність вибуття земельної ділянки з володіння держави, витребування цієї земельної ділянки у добросовісного набувача у порядку, передбаченому ЦК України, є пропорційним заходом. Під час розгляду судами спору між сторонами не було встановлено наявності будівель чи споруд на спірній земельній ділянці. А ОСОБА_3, як добросовісний набувач, не позбавлений права заявляти вимоги про виплату компенсації до ОСОБА_5, яка продала йому спірну земельну ділянку.

Колегія суддів погоджується із позицією апеляційного суду, який у своєму рішенні зазначив, що прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави. За обставинами спору колегія суддів визнає, що участь прокурора у цій справі є виправданою, відповідає інтересам держави, спрямована на захист майнових інтересів держави, не порушує принцип рівності сторін.

З урахуванням наведеного, оскаржене судове рішення є таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк