КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження № 22-ц/824/433/2018 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 травня 2018 року у справі за заявою Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування про звільнення від обовязків опікуна, заінтересовані особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Київський психоневрологічний інтернат,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрації як орган опіки та піклування звернулася до суду з вищевказаною заявою, в якій просила звільнити ОСОБА_3 від виконання обовязків опікуна відносно недієздатного ОСОБА_5, який знаходиться на повному державному утриманні в Київському психоневрологічному інтернаті.

Подана заява обгрунтована тим, що за рішенням суду ОСОБА_5 було визнано недієздатним. Рішеннями судів призначено опікунами недієздатного ОСОБА_3 та ОСОБА_4 З 16 грудня 2015 року недієздатний ОСОБА_5 перебуває на повному державному утриманні в Київському психоневрологічному інтернаті.

До органу опіки та піклування надійшла заява ОСОБА_4 про звільнення ОСОБА_3 від обовязків опікуна відносно недієздатного брата ОСОБА_5

На засіданні опікунської ради було вирішено звернутись до суду, так як зі слів ОСОБА_4 ОСОБА_3 під час відвідування недієздатного в інтернаті повідомив підопічного, що має на меті продати його земельну ділянку та придбати квартиру, в якій ОСОБА_5 буде проживати. Водночас ОСОБА_3 жодного разу не забирав підопічного у відпустку, на прогулянку чи відпочинок, не цікавиться його станом здоровя, участі в лікуванні не приймав.

Заявник вказав, що принципово негативне ставлення опікуна ОСОБА_3 до опікуна ОСОБА_4 та необєктивна оцінка її діяльності, яка надається опікуном в тому числі перед підопічним, дають підстави вважати, що подальше виконання ОСОБА_3 обовязків опікуна буде негативно впливати на психоемоційний стан здоровя недієздатного.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 травня 2018 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, заявник подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного зясування обставин, що мають значення справи, і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

В обґрунтування апеляційної скарги Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрації зазначила, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам та поясненням учасникам справи, які свідчать про те, що опікун ОСОБА_3 не відповідає своєму призначенню, належним чином не виконує покладені на нього обовязки, а його інтереси суперечать інтересам недієздатного ОСОБА_5

У відзиві на апеляційну скаргу Київський психоневрологічний інтернат підтримав вимоги апеляційної скарги, посилаючись на те, що ОСОБА_3 налаштовує підопічного проти співробітників інтернату та рідної сестри ОСОБА_4, зухвало маніпулює свідомістю психічно хворої особи та в особистих корисних цілях залучає хворого до ідей продажу його земельної ділянки з метою подальшого придбання квартири. При цьому ОСОБА_3, не визнаючи психічний розлад його підопічного, відмовляється організовувати надання йому психіатричної допомоги (визначеної кваліфікованими спеціалістами) та звертався зі скаргами до КМДА щодо протиправних дій працівників інтернату відносно ОСОБА_5, які не знайшли свого підтвердження за результатом перевірки. Така поведінка ОСОБА_3 не відповідає інтересам недієздатного ОСОБА_5, погіршує його стан здоровя та якість життя.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні позову з підстав недоведеності неналежного виконання ним обовязків опікуна, а доводи заявника з цього приводу не відповідають дійсності, ґрунтуються лише на домислах опікунської ради, скаргах сестри недієздатного - ОСОБА_4 та бажання окремих осіб заволодіти майном ОСОБА_5 Він був призначений опікуном останнього за поданням опікунської ради Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації у 2012 році, в якому характеризувався позитивно та відповідав своєму призначенню, проте після призначення іншого опікуна ОСОБА_4 заявник кардинально змінив свою думку. Так, сама ідея продажу земельної ділянки підопічного існувала відколи його призначили опікуном, навіть більше, такий продаж майна підопічного був умовою його призначення. Він погоджується з тим, що продаж майна підопічного та купівля йому квартири буде відповідати інтересам ОСОБА_5, який сам цього бажає. Однак в подальшому він не пристав на пропозицію покупців, брокера та представника опікунської ради щодо ціни земельної ділянки, оскільки вважав її заниженої, а відсотки, які підлягали сплаті усім зацікавленим у продажі особам - завищеними. Після того як зрозумів, що втягнутий в корупційну схему, взагалі відмовився від продажу земельної ділянки на умовах представників заявника. При цьому, він увесь час піклувався про підопічного, відвідував його, купував ліки, навіть ініціював перевірку інтернату після надання лікарем ОСОБА_5 таких ліків, від яких той знепритомнів та всю ніч пролежав в коридорі інтернату, а в подальшому спромігся зупинити приймання підопічним сильнодіючих ліків і передозування.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 9 жовтня 2006 року визнано недієздатним ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 9 серпня 2012 року встановлено опіку над недієздатним ОСОБА_5 та призначено його опікуном ОСОБА_3

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року призначено ОСОБА_4 опікуном над недієздатним ОСОБА_5

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням надати ОСОБА_5 невідкладну медичну допомогу. так як у нього відбувалось загострення хвороби.

З 16 грудня 2015 року ОСОБА_5 було поміщено до Київського психоневрологічного інтернату.

Згідно пояснень представника Київського психоневрологічного інтернату, враховуючи характер психічного захворювання ОСОБА_5 найкраще буде постійно перебувати в інтернаті.

22 лютого 2016 року ОСОБА_4 зверталась до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації із проханням звільнити ОСОБА_3 від обовязків опікуна, оскільки він перебуває в зоні АТО.

11 липня 2017 року ОСОБА_4 звернулась із заявою до голови опікунської ради при Шевченківській районній в м. Києві державній адміністрації та просила звільнити від обовязків опікуна ОСОБА_3 її недієздатного брата, який перебуває на повному державному утриманні в Київському психоневрологічному інтернаті.

7 вересня 2017 року ОСОБА_3 направив до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації власні пояснення щодо виконання ОСОБА_4 обовязків опікуна та зазначав, що саме вона не виконує їх належним чином та просив звільнити її від виконання обовязків опікуна.

Згідно з інформацією, наданою Київським психоневрологічним інтернатом у листі вих. № 04-330, станом на 4 серпня 2017 року за реєстраційним журналом ОСОБА_5 за 7 місяців 2017 року ОСОБА_4 провідувала 17 разів, 1 раз брала у домашню відпустку та регулярно навідує лікуючого лікаря. За цей період ОСОБА_3 відвідував свого підопічного 5 разів, у домашню відпустку не брав, до лікаря не навідувався.

ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що інформація є недостовірною, так як він декілька раз відвідував ОСОБА_5 проте відмітку про це в журналі не поставили. Він купував ОСОБА_5 ліки, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями квитанцій.

Висновком від 10 листопада 2017 року № 109/05/35-10775 орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації прийняв рішення про необхідність звернення до Шевченківського районного суду м. Києва з відповідною заявою про звільнення ОСОБА_3 від обовязків опікуна.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для звільнення ОСОБА_3 від обовязків опікуна недієздатного ОСОБА_5, оскільки матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що він порушив права свого підопічного, не відповідає своєму призначенню або належним чином не виконує покладених на нього обов'язків.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Україна є демократичною, правовою, соціальною державою, в якій людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Відповідно до Основного Закону України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; кожен має право на повагу до його гідності; кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 21, частина 2 статті 22, частина 1 статті 28, частина 1 статті 29, частини 1, 2 статті 55 Конституції України).

Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов'язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов'язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння.

Хоча за станом здоров'я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов'язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.

Відповідно до ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина 1 статті 39, частина 1 статті 40 ЦК України).

Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини 1 - 3 статті 41 ЦК України).

Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки (стаття 55 ЦК України).

Отже, інститут опіки і піклування спрямований на заповнення відсутньої чи недостатньої цивільної дієздатності неповнолітніх і повнолітніх фізичних осіб. Разом із тим завданням цього інституту є охорона особистих і майнових прав і інтересів підопічних, турбота про створення їм необхідних побутових умов, здійснення за ними догляду і забезпечення їхнього лікування.

Відповідно до частини 2 статті 300 ЦПК України суд за заявою органу опіки та піклування чи особи, призначеної піклувальником або опікуном, у місячний строк звільняє її від повноважень піклувальника або опікуна і призначає за поданням органу опіки та піклування іншу особу, про що постановляє ухвалу.

Частина 1 статті 60 та частина 5 статті 63 ЦК України передбачають, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Особі може бути призначений один чи кілька опікунів.

У відповідності до статті 67 ЦК України опікун зобов'язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Згідно із положеннями частини 3 статті 75 ЦК України за заявою органу опіки та піклування суд може звільнити особу від повноважень опікуна або піклувальника у разі невиконання нею своїх обов'язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до навчального закладу, закладу охорони здоров'я або закладу соціального захисту.

Відповідно до пункту 5.2 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, органи опіки та піклування за своєю ініціативою, за клопотанням підопічних, державних або громадських організацій, а також згідно з обгрунтованими заявами будь-яких осіб можуть звільнити опікуна або піклувальника від виконання покладених на нього обов'язків, якщо встановлять, що опікун чи піклувальник не відповідає своєму призначенню або належним чином не виконує своїх обов'язків.

З матеріалів справи вбачається та не спростовано в судовому засіданні, що ОСОБА_3 піклується про свого підопічного ОСОБА_5, зокрема: навідує його в Київському психоневрологічному інтернаті та спілкується з ним, купує ліки; турбується процесом його лікування та умовами проживання в інтернаті; звертався з цього приводу до контролюючих органів, а також був ініціатором в інтересах недієздатного заведення спадкової справи за заповітом після смерті матері останнього - ОСОБА_6

Натомість органом опіки та піклування при вирішенні питання звернення до суду із вказаною заявою не було вислухано лікарів, які проводили лікування ОСОБА_5, не було проведено співбесіди з іншим персоналом інтернату щодо ставлення ОСОБА_5 до опікунів, заявником було взято до уваги лише субєктивні пояснення ОСОБА_4, яка є іншим опікуном ОСОБА_5, та не була оцінена обєктивно конфліктна ситуація, яка виникла між опікунами.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 був поміщений до закладу охорони здоров'я за заявою його сестри ОСОБА_4 і на даний час опікуни не спілкуються між собою щодо вирішення питань відносно підопічного, таких як лікування та необхідність подальшого знаходження в інтернаті вони мають кардинально протилежні думки.

При цьому менша кількість відвідувань підопічного не може бути підставою для звільнення від обовязків опікуна, так як органом опіки та піклування не встановлено, хто з опікунів не діє в інтересах недієздатного та порушує свої обовязки, а припущення, які зазначені в заяві про звільнення від обовязків опікуна, що саме поведінка опікуна ОСОБА_3 негативно впливає на психоемоційний стан підопічного та може провокувати загострення його хвороби будь-якими доказами не підтверджено.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, не установивши на підставі цих доказів та пояснень учасників справи, що ОСОБА_3, як опікун недієздатного ОСОБА_5, порушив його права, не відповідає своєму призначенню або належним чином не виконує своїх обов'язків, та врахувавши, що заява Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування не містить переконливих доводів та обґрунтувань на підтвердження того, що звільненняОСОБА_3 від виконання обов'язків опікуна буде відповідати інтересам недієздатного ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про звільнення від обовязків опікуна.

Посилання апеляційної скарги на лист Київського психоневрологічного інтернату від 12 лютого 2018 року № 06-105, в якому адміністрація цього закладу просить розглянути кандидатуру ОСОБА_3 як неналежного представника підопічного, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки сам по собі лист є одним із доказів у справі, що за своїм змістом не підтверджує ухилення останнього від обовязків опікуна недієздатної особи.

Із даного листа вбачається, що ОСОБА_3 щомісячно відвідує свого підопічного у соціальному закладі, проте між ним та адміністрацією інтернату існує конфлікт щодо процедури лікування ОСОБА_5 та порядку догляду за ним, а також з іншим опікуном з питань розпорядження майном, яке належить на праві власності їхньому підопічному.

Положенням статті 84 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів враховує положення статті 71 ЦК України, згідно якого опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири, та укладати договори щодо іншого цінного майна, а тому вважає доводи апеляційної скарги про наміри ОСОБА_3 продати майно ОСОБА_5 у власних інтересах юридично не спроможними.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, висновок суду про відсутність підстав для задоволення заяви є правильним,а відтак рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 також просив постановити окрему ухвалу відносно представників заявника, які ініціювали апеляційний розгляд справи, який оплачений судовим збором з бюджетних коштів, з огляду на безпідставність апеляційної скарги та зловживання процесуальними правами.

Відповідно до статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Оскільки реалізація правового механізму, передбаченого нормою статті 262 ЦПК України, є правом суду, а не його обов'язком, та можлива виключно у випадку порушення закону, чого встановлено не було під час розгляду справи в межах заявлених вимог, апеляційний суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали стосовно порушення заявником законодавства. В той же час колегія суддів враховує, що окрема ухвала є реакцією на ті порушення, що не усуваються рішенням суду, а також на причини й умови вчинення порушень, щоб запобігти їх повторенню у майбутньому.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 травня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М.

Кулішенко