КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6,

третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: Житлово-будівельний кооператив «Академічний-15», ОСОБА_8, ОСОБА_7 про визначення порядку володіння і користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: ЖБК «Академічний-15», ОСОБА_8, ОСОБА_7, в якому просив визначити порядок володіння і користування квартирою АДРЕСА_1, а саме, виділити йому у володіння та користування житлові кімнати площею 17,7 кв.м. та 14 кв.м., а відповідачу кімнату площею 11,7 кв.м.; місця загального користування залишити у спільному користуванні сторін.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.10.2008 поділено квартиру АДРЕСА_1 між колишнім подружжям. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 22/100 частин цієї квартири, а за ОСОБА_3 право власності на 78/100 частин зазначеної квартири. Виходячи із розміру його частки у спільній квартирі, то частина в натурі, яка належить позивачу відповідає 33,85 кв.м., а частка відповідача становить 9,55 кв.м. Відповідач не визнає його право користування саме двома більшими кімнатами в квартирі, тобто сторони не можуть досягнути згоди щодо порядку користування спільним майном, відповідно до належної кожному частки, а тому його порушені права підлягають судовому захисту (а.с.2-4).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.06.2018 позов задоволено.

Визначено конкретний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 - виділено у володіння та користування ОСОБА_3 житлову кімнату розміром 17,7 кв.м. та житлову кімнату розміром 14 кв.м.; виділено у володіння та користування ОСОБА_5 житлову кімнату розміром 11,7 кв.м.,; місця загального користування - коридор, загальною площею 17 кв., кухню, загальною площею 8,3 кв.м., туалет, загальною площею 1 кв.м., ванну кімнату загальною площею 2,5 кв.м., лоджії загальною площею 5,8 кв.м. залишено у їх спільному користуванні. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 155-157).

В апеляційних скаргах відповідач та треті особи, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказують, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, оскільки право позивача не є порушеним з огляду на те, що йому не чиняться жодні перешкоди у користуванні квартирою, а доказів протилежного позивачем не надано. Також суд задовольняючи заявлені вимоги залишив поза увагою те, що треті особи, як члени сім'ї власника мають право користування квартирою, а тому без їх участі неможливо визначити порядок користування житлом. Крім цього, суд невірно задовольнив вимоги щодо виділення у володіння і користування кімнат, так як у даній категорії справ визначається лише порядок користування житлом, а право володіння квартирою вже було встановлено судовим рішенням. Більш того, зазначають, що суд допустився помилки залишивши у спільному користуванні дві лоджії, оскільки вихід на обидві лоджії можливий тільки з кімнат, які виділенні у користування позивачу (а.с.163-167, 169-174).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.08.2018 відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с.177).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.08.2018 справу призначено до розгляду на 04.10.2018 (а.с.184).

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 № 297/2018 переведено суддів апеляційного суду міста Києва на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 № 3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 03.10.2018 визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Оніщук М.І., судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А. (а.с.201).

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа ухвалою Київського апеляційного суду від 09.10.2018 прийнята до провадження новоутвореного суду та призначена до розгляду на 31.10.2018 (а.с.202,203).

В судовому відповідач, представник відповідача та треті особи підтримали апеляційні скарги з викладених в них підстав та просив їх задовольнити.

Позивач та його представник проти задоволення апеляційних скарг заперечували за їх безпідставністю та необґрунтованістю і просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Представник третьої особи ЖБК «Академічний-15» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення.

Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з'явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння і користування тієї частини спільного майна у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Вказаний висновок суду ґрунтується на фактичних обставинах справи та вимогах закону, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що рішенням Апеляційного сулу м. Києва від 07.10.2008 поділено квартиру АДРЕСА_1 між колишнім подружжям. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 22/100 частин цієї квартири, а за ОСОБА_3 право власності на 78/100 частин зазначеної квартири (а.с.5-8).

Право власності на відповідні частки у спірній квартирі зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою характеристикою КМБТІ від 22.07.2009 № 1420798 та не заперечується сторонами (а.с.9,13,14).

Спірна квартира складається із трьох житлових кімнат (17,7 кв.м., 14 кв.м. і 11,7 кв.м.) та має загальну площу 78 кв.м. з яких: 43,4 кв.м. житлова площа, 28,8 кв.м. підсобні приміщення, 5,8 кв.м. лоджії (не опалювальна площа) (а.с.10-12).

Виходячи із розміру часток співвласників у спірній квартирі, розмір житлової площі позивача у квартирі становить 33,85 кв.м., а відповідача 9,55 кв.м..

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував, що враховуючи частку, яка припадає на житлову площу в загальній площі квартири, йому слід виділити у володіння та користування дві житлові кімнати площею 17,7 кв.м. та 14 кв.м., що буде відповідати його ідеальній частці у спільному майні та є меншим на 2,15 кв.м. ніж йому належить, а відповідачу слід виділити кімнату 11,7 кв.м., яка є більшою по площі ніж фактично їй належить.

У відповідності з вимогами статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Указана норма закону, яка вірно застосована судом до даних правовідносин, надає право співвласнику на надання йому у володіння та користування частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Звернення співвласника до суду з позовом про визначення порядку користування майном саме по собі свідчить про не досягнення між співвласниками домовленості про порядок користування спільним майном і таке звернення є правом співвласника.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У цьому випадку спірні правовідносини стосуються встановлення порядку спільного користування житлом. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про можливість виділення у користування позивачу кімнат площею 17,7 кв.м. та 14 кв.м., а відповідачу кімнати площею 11,7 кв.м., що не порушуватиме їх права як співвласників спірної квартири.

Щодо доводів апеляційних скарг про не порушення прав позивача і відсутності доказів того, що йому чиняться перешкоди у користування квартирою, слід зазначити, що закон надає право співвласнику на надання йому у користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, якщо співвласниками не досягнуто добровільної згоди про порядок користування спільним майном. За даних правовідносин, враховуючи що це право позивача, суд не вправі відмовити у позові саме з підстав ненадання доказів чинення перешкод або у зв'язку з відсутністю порушеного права з огляду на не надання доказів спроб добровільного визначення співвласниками порядку користування спільним майном.

Твердження викладені в апеляційних скаргах про порушення прав третіх осіб, є необґрунтованими, адже треті особи не є співвласниками спірної квартири, а лише мають право користування нею, як члени сім'ї власника у відповідності до положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, і таке їх право наразі ніким не оспорюється. При цьому, житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (власниками).

Посилання апелянтів на те, що суд виділив саме у володіння і користування конкретні кімнати, хоча мав визначити лише порядок користування, не ґрунтується на положеннях ст. 358 ЦК України, яка вказує саме на надання у володіння та користування співвласнику частини спільного майна в натурі, відповідно до його частки. При цьому з резолютивної частини судового рішення вбачається, що суд визначив саме конкретний порядок користування спірною квартирою.

Що стосується доводів апеляційних скарг про помилковість залишення у спільному користуванні двох лоджій, вихід до яких можливий тільки з кімнат, які виділенні у користування позивачу, то слід зазначити, що судом в межах заявлених позовних вимог вирішувалось питання щодо визначення порядку користування квартирою, зокрема житловою площею, яку становлять лише три кімнати, а інші приміщення квартири не відносяться до житлової площі і є місцями, які повинні використовуватися спільно співвласниками, оскільки без використання цих допоміжних приміщень (коридор, кухня, туалет, ванна кімната, лоджії) жоден співвласник не матиме можливості повноцінного користування житлом.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, у справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв'язку із залишенням апеляційних скарг без задоволення, понесені відповідачем та третіми особами судові витрати за подання апеляційних скарг, відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: Житлово-будівельний кооператив «Академічний-15», ОСОБА_8, ОСОБА_7 про визначення порядку володіння і користування житловим приміщенням - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 01 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва