Справа № 454/954/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2018 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

за участю секретаря Мандрик І.Я.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокаль справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», за участю третіх осіб приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Сокальського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд та просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №20930 від 16.11.2017р., вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Свої вимоги мотивує наступним.

Його не було повідомлено про вчинення виконавчого напису, нотаріус не направив йому вимоги, не було перевірено безспірність вимог і розмір заборгованості.

Крім того, виконавчий напис вчинено не на нотаріально посвідченому договорі, а кредитному договорі, оскільки станом на 16.11.2017р. законодавством не передбачено права нотаріуса на вчинення виконавчих написів на кредитних договорах, що не були посвідчені нотаріально.

Стверджує, що розмір заборгованості не є безспірним та нотаріусу не надано первинних документів щодо видачі кредиту та його часткового погашення. Тому, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо розміру заборгованості. З огляду на зазначене, розрахунок розміру невиконаних зобовязань за кредитним договором, суми боргу, відсотків та пені не відповідає дійсності.

Заперечив, що отримував досудову вимогу від відповідача та зазначив, що нотаріус не перевірив цієї обставини.

Також, згідно виконавчого напису, строк, за яким проводиться стягнення з 02.08.2007р. по 08.09.2017р. платежі по кредиту вносилися позивачем не в повному обсязі, а тому з 02.08.2007р. у відповідача виникло право достроково стягнути всю заборгованість. Оскільки банк звернувся до нотаріуса із заявою лише 16.11.2017р., ним пропущено трирічний строк з дня виникнення права вимоги.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів, за якими стягнення провадиться у безспірному порядку.

Позивачем не надано доказів того, що на момент вчинення виконавчого напису нотаріусом були на розгляді в судах будь-які спори щодо суми заборгованості по даних зобовязаннях.

Відповідно до кредитного договору остаточний термін повернення кредиту та його частин сторонами погоджено не пізніше 31. 07. 2017 року.

Вважає безпідставними покликання позивача на те, що нотаріус при вчиненні 16.11.2017р. виконавчого напису знехтував резолютивною частиною постанови Київського апеляційного Адміністративного Суду №826/20084/14, яка набрала законної сили 22.02.2017р. та застосував норми матеріального права, які на той час були визнані незаконними та нечинними, не можуть бути прийняті до уваги. Дане рішення в частині зобов'язання Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року у відповідності до ст.52 ЗУ «Про Кабінет Міністрів» не виконано, тому в силу ст.57 Конституції України є нечинними.

Також, жодна норма права не передбачає застосування строку позовної давності нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, а тому, у даній справі позивач не вправі порушувати питання спливу строку позовної давності, тим більше будучи у процесуальному статусі позивача.

Таким чином, при вчиненні виконавчого напису дотримані всі вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Вважає, що позивач не довів наявність порушення свого права, відповідно позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Ухвалою суду від 16.04.2018р. вжито заходи забезпечення позову у виді зупинення стягнення на підставі виконавчого напису від 16.11.2017р.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та навела суду доводи, аналогічні тим, що викладені в позові.

Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнав.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3 в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник третьої особи Сокальського районного відділу державної виконавчої служби в судове засідання не прибув.

Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 31.07.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №E/V351, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 70000 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою відсотків в розмірі 15% річних, з кінцевим терміном повернення до 31.07.2017р.

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_4 умов даного договору, 16.11.2017р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором.

До заяви банком долучено: кредитну угоду, розрахунок заборгованості за даним договором, витяг про офіційний курс гривні до іноземної валюти, станом на 08.09.2017р., письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором, список згрупованих поштових відправлень з фіскальним чеком ДД УДПЗ «Укрпошта» від 03.10.2017р. та опис вкладення цінного листа, які свідчать про направлення вимоги ОСОБА_4

Згідно копії письмової вимоги на імя ОСОБА_4, яка була направлена йому поштою 03.10.2017р., боржнику запропоновано сплатити заборгованість за кредитним договором в розмірі 89899,98 доларів США, з врахуванням: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 32351,52 доларів США; заборгованості за відсотками у розмірі 24549,61 доларів США; заборгованості з пені у розмірі 28708,74 доларів США; заборгованості по штрафах (фіксована частина) в розмірі 9,62 доларів США; заборгованості по штрафах (відсоток від суми заборгованості) в розмірі 4280,49 доларів США.

Також, повідомлено, що в разі невиконання цієї вимоги, банком буде розпочато примусове стягнення заборгованості.

Згідно розрахунку, долученого до заяви про вчинення виконавчого напису, заборгованість за кредитним договором обраховано за період з 02.08.2007р. по 08.09.2017р.

16.11.2017р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №E/V351 від 02.08.2007р. у сумі 89899,98 доларів США, що в еквіваленті становить 2337399,48грн., з яких:

- заборгованість за тілом кредиту 3235,52 доларів США;

- заборгованість за відсотками 24549,61 доларів США;

- заборгованість з пені в розмірі 28708,74 доларів США;

- заборгованість по штрафах (фіксована частина) 9,62 доларів США;

- заборгованість по штрафах (відсоток від суми заборгованості) 4280,49 доларів США.

Постановою державного виконавця Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 19.02.2018р. відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого напису №20930 від 16.11.2017р. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 2339199,48грн.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4 покликається на те, що виконавчий напис вчинено з порушеннями вимог чинного законодавства, зокрема, йому як боржнику не було вручено письмову вимогу про усунення порушень, зазначена банком заборгованість не є безспірною так як розмір боргу не відповідає дійсності, нотаріус не перевірив факт безспірності заборгованості, а також пропущено трирічний строк для вчинення виконавчого напису.

Щодо вказаних позивачем обставин, суд виходить з наступного.

Згідно положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат», в редакції, що діяла станом на дату вчинення виконавчого напису 16.11.2017р., нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, з метою стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно пункту 3.1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, в редакції станом на 16.11.2017р., нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Згідно п.3.5. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції станом на 16.11.2017р., при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999р. № 1172.

Згідно пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999р. , в редакції, що діяла станом на дату вчинення виконавчого напису, для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 . При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

З наведеного випиває, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Таким чином, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і неправильність вимог боржника.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Так, у виконавчому написі до суми заборгованості включено пеню в розмірі 28708,74 доларів США та штраф: фіксована частина в розмірі 9,62 доларів США, відсоток від суми заборгованості в розмірі 4280,49 доларів США.

Пунктами 6.1, 6.2, 6.3, 6.6 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником зобовязань по сплаті відсотків за користування кредитом, термінів повернення кредиту, позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня. При порушенні позичальником умов договору щодо зобовязань, передбачених п.п.2.2.7, 2.2.8, 2.2.11 цієї угоди, позичальник сплачує банку за кожен випадок порушення штраф в розмірі 2% від суми отриманого кредиту. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 25% від суми кредиту, використаної не по цільовому призначенню за кожний випадок порушення.

При порушенні позичальником будь-якого з грошових зобовязань, передбачених даною кредитною угодою, у звязку з чим банк буде змушений звернутися до суду, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 250грн. та 5% від суми позову.

Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність за порушення зобов'язання за своєю природою виступає як покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, з сукупного аналізу положень ст. 549 ЦК України вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності.

За правилом ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки штраф і пеня за соєю природою є одним видом відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, а саме, неналежне виконання умов кредитного договору в частині строків, свідчитиме про недотримання закріпленого в ст. 61 Конституції України принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

З матеріалів справи неможливо встановити, за порушення якого саме пункту кредитної угоди № E/V351 позичальнику нараховано штраф в розмірі 4280,49 доларів США. Зазначена обставина не вбачається і з поданих нотаріусу документів.

Крім того, в розрахунку банком позивачу нараховано штраф в розмірі 9,62 доларів США, що в еквіваленті станом на 08.09.2017р. становить 250грн. У виконавчому написі еквівалент даного штрафу відсутній. В той же час, згідно п.6.6 кредитної угоди, даний штраф нараховується виключно в розмірі 250грн.

Суд також враховує, що штраф (фіксована та відсоткова частина) нараховуються у випадку звернення банку до суду. Банком не надано жодних доказів звернення до суду з позовом.

З огляду на викладене, зазначені у виконавчому написі пеня в розмірі 28708,74 доларів США, та штраф в розмірі 9,62 доларів США і в розмірі 4280,49 доларів США, могли бути нараховані за одне порушення.

Таким чином, вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 виконавчого напису на суму боргу, яка одночасно включає в себе ці два види цивільно-правової відповідальності не може свідчити про безспірність кінцевої суми боргу.

Також, як вбачається з виконавчого напису та поданого нотаріусу розрахунку заборгованості, пеня за невиконання умов кредитного договору нараховувалася банком в іноземній валюті.

Стаття 192 ЦК України закріпила, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93.

При цьому, дія даного Порядку не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України, що узгоджується зі змістом статей 192, 533 ЦК України, за якими сторони можуть визначити грошовий еквівалент свого зобов'язання в іноземній валюті, проте виконання зобов'язання повинно відбуватися в гривнях.

В постанові Верховного суду України від 16.09.2015р. у справі №6-190цс15 зазначено, що чинним законодавством не передбачено нарахування і стягнення штрафних санкцій, нарахованих на суму заборгованості, в іноземній валюті.

Оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а за змістом ст. 533 ЦК України зобов'язання, виражене в іноземній валюті, фактично повинно виконуватися в гривні, за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, саме на суму боргу в гривневому виразі підлягає нарахуванню пеня, з огляду на що подання банком нотаріусу на підтвердження розміру заборгованості виписки та розрахунку боргу, в яких пеня, всупереч ст. 533 ЦК України, нараховується на платежі в доларах США, також не можуть свідчити про безспірність боргу.

Що стосується порушення нотаріусом строку вчинення виконавчого напису, то суд виходить з наступного.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, згідно ст.257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Як зазначено в пунктах 3.1, 3.4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус вчиняє виконавчий напис за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Можливість поновлення нотаріусом строку на пред'явлення стягувачем грошової вимоги до боржника не передбачено ні Законом України «Про нотаріат», ні Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

З наданого нотаріусу на підтвердження безспірності розміру заборгованості розрахунку заборгованості за кредитним договором, заборгованість ОСОБА_4 обрахована за період з 02.08.2007р. по 08.09.2017р. Тому, частина грошових вимог банку виходять за межі встановленого законом трирічного строку для вчинення виконавчого напису.

Таким чином, в оскаржуваному виконавчому написі складові суми заборгованості не узгоджуються між собою (як і в наданому банком розрахунку); пеня та штраф, в порушення вимог ст.533 ЦК України, нараховані в іноземній валюті; частина грошових вимог з якими банк звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, виходять за межі трирічного строку для вчинення виконавчого напису, що повністю спростовує покликання банку на безспірність вимог.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 24.05.2018р. у справі №761/28870/15-ц.

Зазначене є підставою визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та задоволення позову, що не позбавляє ПАТ КБ «ПриватБанк» звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором кредиту.

Судові витрати на користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 16.11.2017р., вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №20930.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення воно може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_4, РНОКПП:НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , місцезнаходження: вул.Грушевського,1Д, м.Київ.

Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, місцезнаходження: вул.Трьохсвятительська,11, офіс 25, м.Київ.

Третя особа: Сокальський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління у Львівській області, місцезнаходження: вул.Міцкевича,5, м.Сокаль, Львівська область.

Повне судове рішення складено 06 листопада 2018р.

Головуючий: М. Я. Адамович