Справа № 419/2380/17
Провадження № 22ц/782/298/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2018 року, вересня місяця, 26-го дня, Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Гаврилюка В.К., Карташова О.Ю., за участю секретаря: Данько Л.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року у цивільній справі (№ 419/2380/17 суддя І інстанції Мартинюк В.Б.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, який був оформлений виданою відповідачкою 30 травня 2012 року борговою розпискою. Просив суд, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики в розмірі 42 000 грн., інфляційні втрати в розмірі 34 524, 00 грн., 3 % річних у розмірі 6 403, 00 грн. та судовий збір в розмірі 829, 27 грн. Позов було прийнято до розгляду і рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу було відмовлено.

Позивач не погодився із вказаним рішенням суду першої інстанції та надав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на припущені судом порушення норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року і ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики в розмірі 42 000 грн., інфляційні втрати в розмірі 34 524, 00 грн., 3 % річних у розмірі 6 403, 00 грн. та судовий збір в розмірі 829, 27 грн.

Відповідач та представник відповідача до судового засідання 26.09.2018 року у суд апеляційної інстанції не зявилися, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Доказів поважності причин неявки до судового засідання (на підтвердження відрядження та хвороби) суду не надали.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, судова колегія приходить до наступних висновків.

Статтею ст. 367 ЦПК України є передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Статтями 263, 264 ЦПК України є визначеним про те, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 2 ст. 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 12, 81 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що видана відповідачем розписка про отримання грошових коштів не містить ознак договору позики, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Такі висновки не у повній мірі відповідають вказаним нормам закону та встановленим обставинам у справі, з огляду на наступне. Факт написання такої розписки та отримання від ОСОБА_1 грошей , з тексту розписки вбачається, що відповідачка дає розписку тому, що «зайняла 42000 гривень», а отже у справі встановлено, що ОСОБА_3 взяла у борг в ОСОБА_1 грошові кошти в у розмірі 42 000 грн. під заставу земельної ділянки. Твердження про те, що розписка не містить зобовязання про їх повернення суперечить її фактичному змісту (а.с.6). Факт написання такої розписки та отримання від ОСОБА_1 грошей відповідачка визнала.

ОСОБА_2 є власницею призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельної ділянки, площею 6,1175 га, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛГ № 120153 від 29 вересня 2004 року (а.с.104).

29 листопада 2012 року ОСОБА_2 призначила ОСОБА_1 спадкоємцем даної земельної ділянки, про що зазначила у нотаріально завіреному заповіті (а.с.102).

23 серпня 2016 року ОСОБА_2 видала ОСОБА_1 нотаріальну Довіреність (Бланк НВА 003420) на представництво своїх інтересів, у тому числі з питань укладання, внесення змін та розірвання договорів оренди щодо земельної ділянки площею 6,1175 га (а.с.103).

05 червня 2017 року позивач направив на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення боргу, яку відповідачка отримала 13 червня 2017 року (а.с.7,8).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Висновок суду першої інстанції про те, що 20 травня 2012 року сторони не уклали договір позики, обставинам справи не відповідає. Написана ОСОБА_2 власноруч розписки від 20 травня 2012 року є належним та допустимим доказом, який з достатньою повнотою підтверджує факт укладання сторонами договору позики, за умовами якого відповідачка взяла у ОСОБА_1 у борг 42 000 грн. з подальшим поверненням цієї суми, без визначення строку такого повернення. На підтвердження обставин отримання відповідачкою іншої ніж 42 000 грн. суми, доказів не надано.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Вимогу до ОСОБА_2 про повернення позики, строк повернення якої у борговій розписці від 20 травня 2012 року не встановлювався, ОСОБА_1 заявив у червні 2017 року. Про те, що відповідачка протягом тридцяти днів від дня предявлення такої вимоги повернула позичені гроші, доказів не надано.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає їх обґрунтованими і достатніми для скасування рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року з ухваленням нового судового рішення по суті спору.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню борг за договором позики від 30 травня 2012 року у розмірі 42 000 грн. Оскільки прострочення виконання ОСОБА_2 грошового зобовязання розпочалося з 13 липня (календарна дата закінчення 30-тиденного строку від дня предявлення вимоги про повернення боргу), то позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 6 403 грн. та інфляційних втрат у розмірі 34 524 грн. за період з червня 2012 року по червень 2017 року, задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат підлягає стягненню 1057, 32 грн., виходячи з наступного розрахунку: 2 073,18 грн. (загальна сума сплаченого позивачем судового збору) х 51 % (розмір задоволених позовних вимог) = 1057,32 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд Луганської області, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: 93513, Луганська область, Новоайдарський район, с. Чабанівка, вул. Октябрьська, 24; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: 93404, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) борг за договором позики від 30 травня 2012 року у розмірі 42 000 (сорок дві тисячі) гривень.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 6 403 грн. та інфляційних втрат у розмірі 34 524 грн. за період з червня 2012 року по червень 2017 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у сумі 1057,32 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2018 року.

Головуючий

Судді