Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 650/1329/16-ц

провадження № 61-21285св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Брускинська сільська рада Великоолександрівського району Херсонської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області у складі судді Коваля В. О. від 11 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області у складі колегії суддів: Стародубця М. П., Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я., від 08 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_5, який мав право на земельну частку (пай) та був включений до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, але за життя сертифікат не отримав. Сертифікат на земельну частку (пай) розміром 10,7 умовних кадастрових одиниць був виписаний на ім'я ОСОБА_5 11 червня 1997 року.

Вказував на те, що він є спадкоємцем першої черги ОСОБА_5, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, оскільки вважав, що спадщину прийняла його сестра, яка також є спадкоємцем першої черги. При цьому від спадщини він не відмовлявся. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його сестра, після смерті якої йому стало відомо, що вона не подавала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після батька, спадкова справа не відкривалася і свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалося.

Позивач зазначав, що у жовтні 2016 року він звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - ОСОБА_5, однак нотаріус йому відмовив.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 11 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у спадкоємця не було перешкод для подання заяви про прийняття спадщини, він не скористався правом на прийняття спадщини через помилкову впевненість про прийняття спадщини іншим родичем, не перевіривши вчасно вказані обставини, тому відсутні правові підстави для визнання причини пропуску строку для прийняття спадщини поважною та визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 08 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спірні правовідносини регулюються нормами ЦК Української РСР 1963 року, яким не було передбачено надання спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково відмовили у задоволенні його позову. Вказував на те, що він пропустив строк звернення з заявою про прийняття спадщини з поважних причин, оскільки вважав, що спадщину після смерті батька прийняла його сестра, та тільки після її смерті йому стало відомо про те, що спадщина після смерті батька не була прийнята. Також вказував на те, що він фактично прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживав разом із батьком під час його хвороби та отримував плату за користування земельною часткою (паєм).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У лютому 2017 року Брускинська сільська рада Великоолександрівського району Херсонської області подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5

За життя ОСОБА_5 мав право на земельну частку (пай) та був включений до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю КСП ім. Горького Великоолександрівського району, але сертифікат не отримав.

28 липня 1997 року на ім'я ОСОБА_5 оформлено сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1.

Позивач є спадкоємцем ОСОБА_5 першої черги, у передбачений законом строк із заявою про прийняття спадщини не звертався.

Згідно з витягами зі спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) № 45468774, № 45468764 від 19 жовтня 2016 року, інформація про відкриття спадщини після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 у спадковому реєстрі відсутня.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Частина перша статті 58 Конституції України визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Частинами першою, третьою статті 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом частин 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини.

Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року, а у разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтями 548, 549 ЦК Української РСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи фактично такий вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Якщо позивач у шестимісячний строк вступив у управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку для прийняття спадщини.

Установивши, що спірні правовідносини регулюються нормами ЦК Української РСР 1963 року, яким не було передбачено надання спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 фактично прийняв спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном, однак суди не надали цим обставинам правової оцінки, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог статей 11, 303 ЦПК України 2004 року суди першої та апеляційної інстанцій розглядають справу в межах заявлених позовних вимог.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_4, предметом позову є визначення додаткового строку для прийняття спадщини з підстав його пропуску з поважних причин.

При цьому позивач не пред'являв вимог про визнання права власності на спадкове майно на підставі статей 548, 549 ЦК Української РСР, тому суди не повинні бути надавати оцінку цим обставинам, що передбачає з'ясування інших фактичних обставин і застосування інших норм права.

Разом із тим, слід зазначити, що позивач не позбавлений права звернутись до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно на підставі статей 548, 549 ЦК Української РСР у загальному порядку.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 11 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта