КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2018 року м. Київ

Справа 753/23612/15

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах: судді-доповідача: СоколовоїВ.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва постановленого під головуванням судді Леонтюк Л.К. 24 травня 2016 року в м. Києві, повний текст рішення складений 31 травня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за прострочення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів, що перевищили розмір грошової компенсації вартості на ? частину квартири,

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/1638/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В С Т А Н О В И В

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення інфляційних збитків та 3 % річних за прострочення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що Дарницьким районним судом м. Києва 07 березня 2014 року було ухвалено рішення, яким вирішено виділити його частку із спільного майна, а саме - квартири АДРЕСА_1, шляхом стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках на його користь грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаної квартири в сумі 399370 гривень. Зазначене рішення жодною із сторін не оскаржувалось. Однак, незважаючи на те, що 18 березня 2014 року рішення набрало законної сили, остаточно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2014 року виконано лише у рамках відкритого виконавчого провадження у серпні 2015 року, що призвело до значних інфляційних втрат для нього, порушення його прав та інтересів.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь інфляційні збитки у розмірі 2056 грн 47 коп та 3 % річних у розмірі 210 грн 78 коп, а також стягнути з ОСОБА_3 на його користь інфляційні збитки у розмірі 44647 грн 64 коп та 3% річних у розмірі 4693 грн 07 коп.

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів, що перевищили розмір грошової компенсації вартості 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він із ОСОБА_2 узгодили графік погашення боргу до січня 2016 року, але він виконав графік до 20 липня 2015 року і повністю розрахувався з останнім. Разом з тим при перерахуванні коштів він переплатив 11900 грн, які й просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів, що перевищили розмір грошової компенсації вартості 1/4 частини квартири. Об'єднано вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2?

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 надміру сплачену суму грошової компенсації вартості 1/4 частки квартири в сумі 11900 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодився із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_2, ним подано апеляційну скаргу, в якій він просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за прострочення боргу та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення помилково перерахованих коштів, що перевищили розмір грошової компенсації вартості 1/4 частини квартири. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року скасовано ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Суд касаційної інстанції вказав на те, що апеляційний суд не врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку зі стягненням грошової компенсації вартості 1/2 частини квартири, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким зазначені положення закону не застосовані. При новому розгляді судом апеляційної інстанції має бути врахована правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

В судовому засіданні, при новому розгляді справи апеляційним судом, ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив про її задоволення.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено, виділено частку ОСОБА_2 із спільного майна, а саме - квартири АДРЕСА_1, шляхом стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаної квартири в сумі 399370 грн. Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину вищезазначеної квартири. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках право власності на належну ОСОБА_2 1/2 частину квартири /т.1 а.с.6-11/.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 24 березня 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 19 березня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Семко Б. О. від 28 квітня 2014 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення суду) /т.1 а.с.38-43/.

Факт виконання судового рішення ОСОБА_4 підтверджується також банківськими квитанціями /т.1 а.с.72-73/.

Виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_3. було відкрито постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві СемкоБ.О. 24 березня 2014 року.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Шевченко М. Р. 29 грудня 2014 року був накладений арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. Вказаний арешт був скасований постановою від 24 липня 2015 року.

Виконавче провадження, згідно даних Єдиного реєстру виконавчих дій було закінчено 27 серпня 2015 року на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення суду) /т.1 а.с.44-50/.

Судом встановлено, що на стадії виконання судового рішення, а саме 22 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 досягнуто згоди та визначений порядок виплати заборгованості у розмірі 199685 грн. у період з січня по грудень 2015 року шляхом здійснення щомісячних платежів у сумі 10000 (десять тисяч) гривень, останній платіж визначений у сумі 55503 грн у січені 2016 року /т.1 а.с.96/. Вказані обставини визнані сторонами у справі також в судовому засіданні апеляційного суду.

У період з січня по липень 2015 року ОСОБА_3 перерахував ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 168735 грн, а також на рахунок виконавчої служби 42849 грн 55 коп., які державним виконавцем перераховані на рахунок ОСОБА_2 Отже загальна сума, яку ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_2 становить 211584,65 грн, що на 11900 грн перевищує суму визначену судовим рішенням /т.1 а.с.109-116/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України не застосовуються.

Вимоги зустрічного позову задоволені оскільки встановлено, що ОСОБА_3 на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2014 року переплатив 11900 грн на користь ОСОБА_2, а тому вказана сума підлягає стягненню з останнього на користь ОСОБА_3, як безпідставно набута.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

У постанові від 16 травня 2018 року №14-16цс18 Велика Палата Верховного Суду відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у Постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15 який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України); Постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п'ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

У цій Постанові Велика Палата також вказала на те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань в тому числі і зобов'язання, що виникають з судових рішень. А отже висновок суду першої інстанції про відсутність поширення ст. 625 ЦК України на правовідносини, що виникли на підставі судового рішення не можна визнати обґрунтованим.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Разом з цим, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовуються у разі прострочення виконання зобов'язання. У даній справі, на стадії виконання судового рішення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визначено зобов'язання по погашенню заборгованості періодичними платежами у строк до січня 2016 року. Вказане зобов'язання було виконано боржником достроково, вся сума визначена судовим рішенням була сплачена вже в липні 2015 року, що визнано позивачем, так як саме за його заявою було закрито виконавче провадження у зв'язку з повним його виконанням.

За наведених обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування наведеної норми чинного законодавства, а отже позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо вирішення питання про стягнення з позивача на користь відповідача надмірно сплачених коштів, хоча у вимогах апеляційної скарги позивач просить про скасування рішення суду першої інстанції в цілому, задоволення первісного позовові і відмови у задоволенні зустрічного позову. При цьому слід зазначити, що стороною позивача не заперечувались обставини щодо надмірно сплачених коштів, не надано доказів на її спростування, їх стягнення відповідає положеннями ст. 1212 ЦК України. Отже, порушень норм чинного законодавства в цій частині рішення, апеляційний суд не вбачає, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду в цій частині.

В порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Хоча вимоги апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в частині шодо невірного застосування норм матеріального права, проте враховуючи, що відсутні підстави для задоволення заявлених позивачем вимог, апеляційний суд не вбачає підстав для здійснення компенсації позивачеві понесених ним судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за прострочення боргу - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за прострочення боргу - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді:

Повний текст постанови складений 05 листопада 2018 року