Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 645/12201/13-ц

провадження № 61-36688св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Дванадцята харківська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року у складі судді Сілантьєвої Е. Є. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 17 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Дванадцята харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, його бабуся й дідусь, перебували у шлюбі з 1969 року по 1987 рік та за час шлюбу ними була придбана кооперативна квартира АДРЕСА_1. У 1970 році у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народився син - ОСОБА_5, його батько. ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_4 помер. ІНФОРМАЦІЯ_5 року, не встигнувши оформити спадщину, помер його батько - ОСОБА_5

Зазначав, що ОСОБА_5 на час смерті ОСОБА_4, мешкав разом з останнім, тому вважається таким, що прийняв спадщину, як єдиний спадкоємець першої черги за законом.

Вказував, що на час смерті батька він був неповнолітнім та проживав з ним, тому також вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дід позивача - ОСОБА_4, у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру не набув, оскільки шлюб з ОСОБА_3 розірвано у 1987 році, а останній внесок за спірну кооперативну квартиру внесено у 1993 році, тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на її частину в порядку спадкування після смерті його діда та батька.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 листопада 2017 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, що склалися, та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що успадкувати можливо тільки те майно, яке належало спадкодавцю на час смерті, у той час, як ОСОБА_4 за життя не набув право власності на спірну кооперативну квартиру. Крім того, на час розгляду справи власником квартири є ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 21 січня 2016 року, який не визнавався судом недійсним та не оспорювався, що виключає можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України) та не обґрунтували, чому він не може успадкувати права на паєнагромадження, на які міг претендувати ОСОБА_4 за висновком судів.

У липні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними й обґрунтованими, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. Вказує, що позивач не оскаржував право приватної власності ОСОБА_1 на спірну квартиру та не заявляв вимог про визнання недійсним договору довічного утримання від 21 січня 2016 року, на підставі якого остання відчужила квартиру їй.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 1969 року, який було розірвано 23 червня 1987 року.

У шлюбі народились діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_4 відповідно до копії свідоцтва про смерть від 21 жовтня 2008 року серія НОМЕР_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

З копії спадкової справи №85/2009, заведеної після смерті ОСОБА_4, з заявою до Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_3 Зазначена заява зареєстрована у реєстрі 28 січня 2009 року за № 3-126.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року відповідно до копії свідоцтва про смерть від 07 квітня 2009 року серії НОМЕР_2 помер ОСОБА_5

З копії спадкової справи № 291/2009, заведеної після смерті ОСОБА_5, з заявою до Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 Зазначена заява зареєстрована у реєстрі 08 квітня 2009 року за №1-193.

Відповідно до копії свідоцтва про народження, яке видане Київським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова від 07 липня 1999 року серія НОМЕР_3, батьком ОСОБА_1 є ОСОБА_5

Відповідно до копії довідки житлового комплексу «Простор-7» (далі - ЖК «Простор-7») від 06 липня 2012 року № 4/6, яка видана Дванадцятій харківській державній нотаріальній конторі, вбачається, що ОСОБА_4 дійсно був зареєстрований та постійно мешкав за адресою: АДРЕСА_2 з 06 серпня 1985 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Разом з ним на день його смерті були зареєстровані: ОСОБА_3 (дружина) та ОСОБА_5 (син).

Відповідно до копії довідки ЖК «Простор-7» від 06 липня 2012 року № 4/5, ОСОБА_5 дійсно був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_5 з 11 червня 1991 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Разом з ним на день його смерті була зареєстрована ОСОБА_3 (мати).

З копії відповіді комунального підприємства «ХМБТІ» від 01 березня 2013 року № 1100214 вбачається, що квартира АДРЕСА_1, станом на 31 грудня 2012 року, на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 у цілому, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 22 грудня 2006 року Фрунзенською районною радою у м. Харкові. Інвентаризаційна вартість квартири станом на 28 лютого 2013 року становить 78 698 грн.

Згідно із довідкою, виданою ЖК «Простор-7» 10 липня 2013 року № 175 дані про розмір щомісячного платежу пайового внеску ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, за давністю відсутні. Перший внесок 20 червня 1985 року - 5074 карбованців. З 01 липня 1985 року по 01 червня 1986 року сплачено 341 карбованців. З 01 липня 1986 року по 01 липня 1987 року сплачено 279 карбованців. На 01 липня 1988 рік сплачено 372 карбованців. На 01 липня 1989 рік сплачено 279 карбованців. На 01 липня 1990 рік сплачено 155 карбованців. Залишок пайового внеску у розмірі 1633,91 карбованців було сплачено до 1993 року (том 1, а. с. 159).

У матеріалах справи міститься запит комунального підприємства «ХМБТІ» від 20 жовтня 2006 року № 1505794 до Голови виконавчого комітету Фрунзенської районної ради м. Харкова, в якому зазначено, що до підприємства надійшла заява від ОСОБА_3 з проханням підготувати матеріали на виконком про видачу свідоцтва про право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_6. По матеріалам інвентаризаційної справи встановлено, що житловий будинок літ. «А-12» по АДРЕСА_7 прийнято до експлуатації у 1980 році. Зазначеним листом ставиться на розгляд Голови виконавчого комітету Фрунзенської районної ради м. Харкова питання про можливість видачі свідоцтва про права власності на ім'я ОСОБА_3 на вказану квартиру.

Рішенням Виконавчого комітету Фрунзенської районної ради у м. Харкові від 06 грудня 2006 року за № 252/27 вирішено: оформити свідоцтво про право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_3 на ім'я ОСОБА_3 Видати ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на вказану квартиру на її ім'я. Рекомендувати ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на вказану квартиру зареєструвати у комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

Судами також встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвали сімейні стосунки у 1987 році, а останній внесок за спірну квартиру було внесено у 1993 році.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2009 року у справі № 2-0-45/2009 за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа - Дванадцята харківська державна нотаріальна контора м. Харкова, про встановлення факту проживання однією сім'єю заяву задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 однією сім'єю з ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, як чоловіка та жінки без шлюбу. Зазначене рішення скасовано ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 листопада 2013 року.

Отже, зі скасуванням рішення суду втрачаються й правові наслідки, які з нього випливають.

06 грудня 2006 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на квартиру, яке було зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18 квітня 2007 року за номером 17278244.

21 січня 2016 року ОСОБА_3 уклала договір довічного утримання з ОСОБА_2, який є дійсним на час розгляду справи та ніким не оспорений (том 3, а. с.143-144).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Статтею 16 Закону України «Про власність», який діяв на час внесення пайових внесків, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України, чинного на час внесення пайових внесків, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У підпункті «б» пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Пунктом 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи»(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роз'яснено, що відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність»при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

При цьому у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»йдеться про те, що необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК Україниможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Згідно зі статтею 15 Закону УРСР від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» (набрав чинності з 15 квітня 1991 року, втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Таким чином, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.

Тільки у разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що дід позивача - ОСОБА_4, у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру не набув, тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на її частину у порядку спадкування після смерті його діда та батька. Суди вірно вказали, що успадкувати можливо тільки те майно, яке належало спадкодавцю на час смерті, у той час, як ОСОБА_4 за життя не набув право власності на спірну квартиру. Він мав право за життя лише на розподіл паєнагромадження, оскільки, перебуваючи у шлюбі, право власності на квартиру він не набув і тому спірна квартира не набула статусу об'єкта сумісної власності подружжя, проте вказаним правом не скористався, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частину квартири у порядку спадкування за законом.

При цьому суди правильно виходили з того, що значну частину пайових внесків за квартиру АДРЕСА_4 було сплачено особисто ОСОБА_3 після розірвання у 1987 році шлюбу з ОСОБА_4, свідоцтво про право власності на квартиру було отримано особисто ОСОБА_3 у 2006 році. Позовних вимог про визнання його частково недійсним, визначення частки у спільному майні та про визнання недійсним договору довічного утримання від 21 січня 2016 року ОСОБА_1 заявлено не було. На час розгляду справи власником спірної квартири являється ОСОБА_2, право власності якої оспорено також не було.

Доводи касаційної скарги про те, що до складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України) та суди не обґрунтували, чому він не може успадкувати права на паєнагромадження, на які міг претендувати ОСОБА_4, є безпідставними, оскільки позивач заявляв вимоги саме про визнання права власності на частину спірної квартири та суди правильно вказали, що спадкодавець за життя не набув права власності на цю квартиру.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває право власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини, тому суди, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не є підставою для скасування ухвалених у справі законних судових рішень, ґрунтуються на неправильному розумінні та тлумаченні позивачем норм матеріального права, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства України, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суди повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, дослідили усі наявні у матеріалах справи докази та оцінили доводи сторін й дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв'язку з його необґрунтованістю.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк