Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 466/4997/13-ц

провадження № 61-18189св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 липня 2015 року у складі судді Донченко Ю. В. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2016 року у складі суддів: Шумської Н. Л., Левик Я. А., Шандри М. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення із зняттям із реєстрації.

Позов обґрунтовано тим, що 15 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 64 тис. доларів США з кінцевим терміном повернення до 14 травня 2036 року та сплатою за користування кредитом 10,08 % річних. 15 травня 2007 року в якості забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Позичальник належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання, станом на 15 квітня 2013 року існує кредитна заборгованість в загальному розмірі 128 445,41 доларів США станом на 15 квітня 2013 року еквівалентно 1 026 278 грн 83 коп.), а тому позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій для продажу предмету іпотеки;виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з переданої в іпотеку квартири із зняттям їх з реєстраційного обліку у ній;стягнути з відповідачів судові витрати у справі.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 липня 2015 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVH9GK00000174 від 15 травня 2007 року в розмірі 128 445,41 доларів США, що еквівалентно станом на 15 квітня 2013 року 1 026 278,33 грн, звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 73,9 кв. м, житловою площею 45,2 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій для продажу предмету іпотеки. Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які зареєстровані та /або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1, із зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України відповідного району. Зупинено виконання рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки внаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань, а порядок звернення стягнення на нерухоме майно не суперечить вимогам закону. В іпотеку передано житлове приміщення, придбане за рахунок отриманих кредитних коштів, мешканці іпотечної квартири підлягають виселенню. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що доводи апеляційної скарги, наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом у справі справедливим рішенням та його суб'єктивної переоцінки, є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та відмовити у позові банку, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що початкова ціна предмета іпотеки не встановлена у грошовому вираженні, посилаючись на загальний розмір заборгованості, суд не вказав всіх його складових; наявний у справі розрахунок заборгованості не містить графіку нарахування та сплати поточних платежів; борг за тілом кредиту становить 91 746, 74 доларів США, а отримав він 64 тис. доларів; банк в односторонньому порядку збільшив розмір процентів за кредитом із 10,08 % річних до 13,2 % річних; суд неправомірно не застосував наслідки пропуску строку позовної давності до вимог позивача про стягнення пені, крім того, за умовами кредитного договору розмір пені не може перевищувати розміру подвійної облікової ставки Національного Банку України, а банк нараховував пеню у розмірі 0,15 % за кожен день, тобто, 54,75 % річних, при цьому подвійна облікова ставка Національного Банку України в цей період становила 12 % річних; безпідставною є вимога про виселення, оскільки згідно статті 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства належить неприпустимість позбавлення права власності, навіть при ухваленні судом рішення про звернення стягнення на майно він не позбавляється права власності на предмет іпотеки.

У запереченні на касаційну скаргу банк зазначає, що заявник не позбавлений можливості звернутися до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо початкової вартості предмета іпотеки; розрахунок заборгованості знаходиться у матеріалах справи, в ньому відображено графік нарахувань та сплату поточних платежів, відповідач не спростував розрахунок боргу; доводи касаційної скарги про відсутність заборгованості за тілом кредиту у розмірі 91 746, 74 доларів США спростовуються додатковою угодою до кредитного договору від 15 березня 2012 року, якою збільшено розмір наданого кредиту; процентну ставку за кредитом збільшено банком в односторонньому порядку із 16 жовтня 2008 року на підставі пункту 2.3.1. кредитного договору, а заборона банку змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку почала діяти 10 січня 2009 року, у період часу з 16 жовтня 2008 року по червень 2012 року боржник сплачував проценти за збільшеним розміром, крім того, в додатковій угоді від 15 березня 2012 року погоджено розмір процентної ставки у 13,2 % річних; у спірних правовідносинах тривалість позовної давності збільшена за домовленістю сторін до 50 років; умови договору щодо розміру пені є результатом домовленості сторін, тому вони повинні виконуватися.

20 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 15 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 82 560 доларів США з кінцевим терміном повернення до 14 травня 2036 року та сплатою за користування кредитом 10,08 % річних. 15 травня 2007 року в якості забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

15 березня 2012 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою збільшено розмір кредиту до 92 871, 57 доларів США, процентну ставку - до 13,2 % річних. У пункті 6 додаткової угоди визначено, що терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років.

Додаткова угода підписана ОСОБА_1, справжність свого підпису в додатковій угоді до кредитного договору позичальник не оспорював у встановленому законом порядку, а тому зміст цієї угоди спростовує доводи касаційної скарги щодо недоведеності розміру боргу за тілом кредиту та необхідності застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення пені.

Щодо збільшення банком розміру процентів за кредитом із 10,08 % річних до 13,2 % річних в односторонньому порядку, необхідно зазначити таке.

За змістом пункту 2.3.1 кредитного договору банк має право збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше, ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США станом на дату укладення договору; зміні облікової ставки Національного Банку України; зміні відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті. При цьому банк надсилає позичальнику письмове повідомлення про зміну розміру процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Встановлено, що із 16 жовтня 2008 року процентна ставка за кредитом підвищена із 10,08 % річних до 13,2 % річних.

За правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинної на час укладення кредитного договору від 15 травня 2007 року) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного Банку Україниабо в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

ОСОБА_1 був повідомлений про зміну процентної ставки, про що свідчить лист за його підписом на ім'я голови правління банку від 29 грудня 2008 року та сплата ним процентів за новою ставкою.

За таких обставин доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про неправомірність нарахування пені.

За змістом пункту 4.1. кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого пунктами 2.2.2., 2.2.3. даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом Національного Банку України на дату сплати.

Встановлення розміру пені з розрахунку облікової ставки Національного Банку України можливе лише щодо грошової одиниці України - гривні, оскільки діючим законодавством Національному Банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти.

Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватись на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час ухвалення рішення.

За розрахунками позивача, пеню обчислено у доларах США та переведено у еквівалент у гривні за курсом Національного Банку України станом на 15 квітня 2013 року. Період нарахування пені починається із 04 лютого 2009 року.

При вирішенні питання щодо стягнення пені суд не звернув уваги на зміст вимог закону й договірних положень про те, що пеня повинна обчислюватись у національній валюті за кожен місяць прострочення і переводитись у гривню на час прострочення, а не на кінцевий строк нарахування пені, що значно впливає на кінцеву суму у зв'язку із зміною курсу іноземної валюти.

Щодо незазначення у рішенні суду ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні, необхідно зазначити таке.

За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку»у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-11цс18 викладено висновок про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду обґрунтовано тим, що, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим, відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації у рішенні суду може визначатися як у грошовому виразі, так і посиланням на її визначення суб'єктом оціночної діяльності.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет іпотеки взагалі не містить визначення початкової ціни предмета іпотеки.

Крім того, у резолютивній частині ухваленого судом першої інстанції рішення вказано лише загальний розмір вимог (128 445,41 доларів США, що еквівалентно станом на 15 квітня 2013 року 1 026 278,33 грн), що підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, проте у порушення вимог частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд не вказав із яких складових кредитного зобов'язання (тіла кредиту, процентів тощо) та у яких розмірах цих складових утворилася сума 128 445,41 доларів США.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частині 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Спірна квартира придбана за рахунок позики, забезпеченої іпотекою цього житла, а тому колегія суддів погоджується із висновками судів щодо обґрунтованості вимог банку при виселення.

Разом з тим, враховуючи допущені судами порушення процесуального права, ухвалені ними судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції згідно частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик