Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 161/15226/16-ц

провадження № 61-18455св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2017 року у складі судді Рудської С. М. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Осіпука В. В., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 09 березня 2016 року між нею і публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк Михайлівський») було укладено договір, за умовами якого вона внесла кошти у розмірі 110 000,00 грн, а банк прийняв ці кошти і зарахував їх на вкладний (депозитний) рахунок на строк до 04 грудня 2016 року та зобов'язався щомісячно сплачувати проценти за користування коштами у розмірі 27 % річних. У пункті 1.4 договору сторонами погоджено, що цей договір укладено між нею (Сторона-1) та товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (Сторона-2) (далі - ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр»), через повіреного - ПАТ «Банк Михайлівський», який вчиняє дії від імені та за рахунок Сторони-2.

У подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди: від 10 березня 2016 року, від 18 березня 2016 року, від 30 березня 2016 року, від 12 квітня 2016 року, від 10 травня 2016 року, на підставі яких вона внесла на свій рахунок додаткові кошти на загальну суму 180 000,00 грн.

19 травня 2016 року ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на виконання умов договору від 09 березня 2016 року повернуло їй вклад і виплатило проценти за користування коштами, перерахувавши ці кошти на поточний рахунок, відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський».

Рішенням Національного банку України від 23 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» визнано неплатоспроможним, а рішенням Правління Національного банку України від 12 липня 2016 року відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк Михайлівський» і розпочато процедуру ліквідації банку.

22 липня 2016 року вона звернулася із заявою до ПАТ «Банк Михайлівський» про включення її до реєстру вкладників банку і виплату гарантованого відшкодування. У жовтні 2016 року вона отримала відповідь уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», в якій було зазначено, що переказ коштів (транзакція), здійснений на її рахунок, є нікчемним і дані відносно неї не включено до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Попри вказане, 16 грудня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» виплатив їй частину коштів, які були перераховані ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на її поточний рахунок, у розмірі 111 320,48 грн.

На підставі вказаного та з урахуванням того, що кошти у розмірі 70 000,00 грн їй повернуто не було, ОСОБА_1, з урахуванням заяв про зменшення позовних вимог від 20 січня 2017 року і від 16 лютого 2017 року, просила суд стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб гарантовану суму відшкодування грошових коштів у розмірі 70 000,00 грн, три проценти річних у розмірі 2 120,76 грн та інфляційні втрати у розмірі 11 268,17 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 гарантовану суму грошових коштів у розмірі 70 000,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку із початком процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» позивач має право за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб одержати гарантовану суму відшкодування коштів за договором банківського рахунку у розмірі 70 000,00 грн. У задоволенні інших вимог суд відмовив, оскільки Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено обов'язку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виплачувати три проценти річних та інфляційні втрати.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відхилено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб покладено обов'язок здійснювати заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії і ліквідацію банку, тобто фонд гарантує виплату вкладнику коштів у граничному розмірі, передбаченому статтею 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Таким чином, встановивши, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не проведено виплату гарантованої суми відшкодування грошових коштів у розмірі 70 000,00 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову і стягнення цих коштів.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що наслідки запровадження тимчасової адміністрації врегульовано статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Так, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої вказаної статті під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси. Вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури. У статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначена черговість і порядок задоволення вимог до банку, а також оплату витрат та здійснення платежів. Вказане свідчить, що у період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи може здійснюватися лише у порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Отже, підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає. Крім того, задоволення позову ОСОБА_1 призводить до порушення прав інших осіб, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 липня 2018 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 20 серпня 2018 року справу повернуто на розгляд Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 09 березня 2016 року між ОСОБА_1 ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір «Суперкапітал (з виплатою процентів щомісячно)». У пункті 1.4 договору сторонами погоджено, що цей договір укладено між ОСОБА_1 (Сторона-1) і ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» (Сторона-2), через повіреного - ПАТ «Банк Михайлівський», який вчиняє дії від імені та за рахунок Сторони-2, у зв'язку з чим у тексті договору під терміном «сторона/сторони» мається на увазі Сторона-1 і Сторона-2, які разом є сторонами договору, а окремо - сторона.

Згідно з пунктом 1.1 договору «Суперкапітал (з виплатою процентів щомісячно)» від 09 березня 2016 року Сторона-1 (ОСОБА_1.) передає Стороні-1 (ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр») у власність грошові кошти у розмірі 110 000,00 грн, а Сторона-1 (ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр») зобов'язується повернути кошти Стороні-1 (ОСОБА_1.) та виплатити проценти, у порядку та на умовах, встановлених цим договором.

У подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди: від 10 березня 2016 року, від 18 березня 2016 року, від 30 березня 2016 року, від 12 квітня 2016 року, від 10 травня 2016 року, на підставі яких ОСОБА_1 внесла на свій рахунок додаткові кошти на загальну суму 180 000,00 грн.

19 травня 2016 року ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на виконання умов договору від 09 березня 2016 року повернуло ОСОБА_1 вклад і виплатило проценти за користування коштами, перерахувавши ці кошти на поточний рахунок, відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський».

Рішенням Національного банку України від 23 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» визнано неплатоспроможним, а рішенням Правління Національного банку України від 12 липня 2016 року відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк Михайлівський» і розпочато процедуру ліквідації банку.

22 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до ПАТ «Банк Михайлівський» про включення її до реєстру вкладників банку і виплату гарантованого відшкодування.

Листом від 15 вересня 2016 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» повідомила ОСОБА_1, що перекази коштів (транзакція) здійснені ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на її рахунок є нікчемними, тому дані відносно неї не включено до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

16 грудня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» виплатило ОСОБА_1 частину коштів у розмірі 111 320,48 грн, які були перераховані ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на її поточний рахунок.

На підставі вказаного та з урахуванням того, що кошти у розмірі 70 000,00 грн їй повернуто не було, ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом, в якому просила стягнути вказані кошти з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.При цьому посилалася на норми ЦК України і ЦПК України 2004 року.

Проте при розгляді справи суди не звернули уваги на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» та у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з &?е;…&?е; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &lт;…&? ;». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв'язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов'язано з процесуальним законодавством.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України 2005 року в редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій, до адміністративних судів могли бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пункт 1 частини першої статті 3 КАС України 2005 року визначав справою адміністративної юрисдикції публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини першої статті 17 КАС України 2005 року юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб'єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб'єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.

ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб'єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Закон установлює правові, фінансові й організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною другою статті 6 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Перелік функцій, що їх виконує Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, наведений у частині другій статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з якою Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 вказаної частини).

Отже, Фонд гарантування вкладів фізичних осібстворений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку та здійснює у цій сфері нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - це працівник фонду, який від імені фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів фонду станом на день початку процедури виведення фондом банку з ринку.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів фонду. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення ним банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті фонду (частина третя статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500 000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку з ринку.

У постановах: від 06 червня 2018 року у справі № 813/6392/15 (провадження № 11-285апп18), від 13 червня 2018 року у справі № 820/12122/15 (провадження № 11-517апп18), від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правовідносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер.

У цих правовідносинах Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду гарантування вкладів фізичних осіб згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов'язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування.

Тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - це працівник фонду, який від імені фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку (пункт 17 частини першої статті 2 Закону).

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку (частина перша статті 27 Закону).

Оскільки вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами в межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, його уповноважена особа не є належним відповідачем за вимогами про стягнення такого відшкодування чи його частини.

Проте суди не врахували зазначені норми процесуального права та дійшли помилкового висновку про те, що цей спір, який виник з приводу права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осібу сумі, що не перевищує 200 000 грн, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для їх скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 255, 400, 409,416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 11 травня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення коштів закрити.

Роз'яснити, що спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк