Провадження №2/760/762/18
Справа №760/4772/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Усатової І.А.,

за участю секретаря - Ковальської К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 100 000 гривень, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10 грудня 2016 року позивач надав відповідачу у борг кошти у розмірі 100 000 гривень, про що відповідач власноручно написав розписку, відповідно до якої підтвердив факт отримання грошових коштів та зобов'язався повернути 100 000 гривень в повному обсязі.

Пояснив, що 01 лютого 2017 року позивачем рекомендованим листом на адресу відповідача направлено вимогу про повернення позики в розмірі 100 000 гривень, проте, у встановлений строк вказану вимогу задоволено не було.

Позивач вказав, що на даний час відповідач суму боргу не повернув.

У зв'язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду з даним позовом та просив його задовольнити.

Ухвалою судді від 05.06.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача 12 квітня 2018 року подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, обґрунтовуючи її тим, що оскільки вимогу про повернення позики відповідачу було пред'явлено 01 лютого 2017 року, строк повернення позики сплинув 03 березня 2017 року. Від вказаної дати відраховується час прострочення виконання грошового зобов'язання, відповідно до вище вказаного просить суд, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 118 588, 54 гривень, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, а також судовий збір в сумі 1 185, 89 гривень.

У судове засідання позивач не з'явився, через канцелярію суду представник позивача подав заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність, за наявними матеріалами. Зазначив, що проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України.

Про причину неявки суд до відома не поставив.

Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи думку сторони позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Врахувавши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 10 грудня 2016 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у борг кошти у розмірі 100 000 гривень, з поверненням суми в повному обсязі, про що відповідачем по справі була власноруч написана відповідна розписка.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, посилався на те, що ні у визначений строк, ні станом на день його звернення до суду, відповідач кошти не повернув, тому просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за розпискою від 10 грудня 2016 року в розмірі 100 000 гривень, на що суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України).

Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Статтями 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України встановлено, що угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вищезазначене кореспондується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13.

Суд зазначає, що зазначена вище розписка від 10 грудня 2016 року підписана відповідачем без будь - яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнана недійсною.

Судом встановлено, що позивач надав у борг, а відповідач отримав грошові кошти у розмірі 100 000 гривень та станом на день подання позову відповідач суму боргу позивачу не повернув, що стороною відповідача не спростовано.

Таким чином, дана вимова позивача є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Також позивач просить стягнути 3 відсотки річних у розмірі 3329,00 грн. та інфляційні збитки у розмірі 15 259,54 грн., на що суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Так, згідно розрахунку позивача, 3 % річних за період з 03.03.2017 по 12.04.2018 становить 3329,00 грн., а інфляційні втрати за період з березня 2017 року по 12.04.2018 становлять 15 259,54 грн., вказані розрахунки перевірені судом та є арифметично вірними, таким чином дана вимога позивача є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Таким чином, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню.

З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір в розмірі 1 185, 89 гривень.

Керуючись ст.ст. 526, 549, 610-612, 625, 1046-1049 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263- 265, 268, 273, 280-284, 353, 354 ЦПК України -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН: НОМЕР_1, адреса: 03061, АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_2, адреса: 03191, АДРЕСА_2 ) заборгованість за розпискою від 10.12.2016 в розмірі 118 588,54 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН: НОМЕР_1, адреса: 03061, АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_2, адреса: 03191, АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1 185, 89 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: І. А. Усатова