Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 335/12121/13

провадження № 61-4625св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Спас О. В., Бондаря М. С., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 01 лютого 2007 року між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк», в подальшому перейменованим на Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк»), та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 262/706262, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 13 663 доларів США строком на 72 місяці - з 01 лютого 2007 року до 31 січня 2013 року.

01 лютого 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між AT «Індустріально-експортний банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 10/2007, згідно з умовами якого ОСОБА_2 несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з ОСОБА_1

Відповідачі неналежним чином виконували свої зобов'язання за договором, у зв'язку з чим станом на 26 грудня 2011 року прострочена заборгованість за кредитом склала 94 298,60 грн.

26 грудня 2011 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір факторингу № 08/11, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 01 лютого 2007 року № 262/706262, укладеним між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 Відповідно до договору факторингу ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло прав кредитора до відповідачів.

У зв'язку з наведеним ТОВ «Кредекс Фінанс», уточнивши позовні вимоги, просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 01 лютого 2007 року № 262/706262 у розмірі 101 680,72 грн та судові витрати.

У запереченнях проти позову ОСОБА_1 розмір заборгованості не визнала; зазначала, що відповідно до умов договору кредиту та договору застави, укладених між сторонами 01 лютого 2007 року, позивач здійснив продаж заставного автомобіля «Ford Ka» з порушенням порядку, визначеного Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», не повідомивши її як боржника про намір реалізувати своє право у обраний спосіб, а також не вказавши про місце та час проведення процедури продажу. Крім того, вартість реалізованого автомобіля не відповідає його фактичній ринковій вартості.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредекс Фінанс» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що всупереч вимог статті 60 ЦПК України 2004 року позивач не підтвердив належними та допустимими доказами наявність заборгованості у відповідачів за кредитним договором від 01 лютого 2007 року № 262/706262.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредекс Фінанс» задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 98 392,59 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 86 151,60 грн, 3 % річних у сумі 2 032,23 грн та пені у сумі 10 208,76 грн.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що заборгованість, яка виникла з вини позичальника, підлягає стягненню на користь банку солідарно як з нього, так і з ОСОБА_2 як поручителя, який несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з боржником.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована наступним. Висновки апеляційного суду про те, що 02 серпня 2010 року на рахунок банку було зараховано 8 147 грн, суперечать фактичним обставинам у справі; станом на 02 серпня 2010 року належний заявнику автомобіль перебував у розпорядженні банку, оскільки був повернутий йому торговельною організацією. Крім того, указана банком у листі від 09 лютого 2012 року № 12104/537 вартість цього автомобіля у розмірі 8 147 грн не відповідає його оціночній вартості - 7 221 доларів США. Апеляційний суд не звернув увагу на те, що відповідно до положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» і постанови Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830 «Про затвердження порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна» виключно банк, як заставодержатель, мав право зняти обтяження щодо автомобіля для його продажу, а також зобов'язаний повідомити боржників про місце та час проведення процедури продажу, чого позивачем зроблено не було. Крім того, реалізувавши своє право на продаж предмета застави за ціною, меншою ніж його дійсна ринкова ціна, позивач допустив штучне збільшення заборгованості за кредитним договором. Вказує на невідповідність наданого позивачем розрахунку заборгованості умовам кредитного договору щодо її погашення.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2016 року до закінчення касаційного розгляду.

Заперечення на касаційну скаргу відповідачами не подано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року справу за позовом ТОВ «Кредекс Фінанс» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 01 лютого 2007 року між АТ «Індустріально-експортний банк» (в подальшому перейменоване на ПАТ «Креді Агріколь Банк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 262/706262.

Згідно з пунктами 1.1-1.4.2 розділу 1 кредитного договору банк надав позичальнику кредит у сумі 13 663 доларів США (згідно з меморіальним ордером від 01 лютого 2007 року № 262/706262) строком на 72 місяці - з 01 лютого 2007 року до 31 січня 2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,5 % річних та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,23 % в місяць від суми кредиту.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором 01 лютого 2007 року між AT «Індустріально-експортний банк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 10/2007, згідно з умовами якого ОСОБА_2 несе солідарну відповідальність перед кредитором разом з ОСОБА_1

У пункті 1.3 кредитного договору зазначено, що забезпеченням виконання позичальником зобов'язання щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій, штрафів та інших витрат є, окрім договору поруки з ОСОБА_2, також договір застави від 01 лютого 2007 року, укладений між АТ «Індустріально-експортний банк» та ОСОБА_1

На підставі договору факторингу від 26 грудня 2011 року № 08/11, укладеного між ПАТ «Креді АгрікольБанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс», до останнього перейшло право вимоги до ОСОБА_1, ОСОБА_2 щодо стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 01 лютого 2007 року № 262/706262, про що повідомлено боржників.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 20 Закону України «Про заставу»).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Стаття 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачає позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із обтяжень шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах (пункт 2 частина перша).

Обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. При цьому обтяжувач зобов'язаний у порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір реалізувати таке право із зазначенням обраного ним способу, місця та часу проведення процедури продажу. Обтяжувач вправі продати предмет обтяження будь-якій особі-покупцю або на публічних торгах.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 прострочила виконання зобов'язання за договором кредиту, що не заперечується останньою.

Згідно з актом приймання-передачі від 30 липня 2009 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Індекс-Банк» в особі головного спеціаліста управління регіональної мережі збуту проблемних кредитів департаменту збору кредитів роздрібного бізнесу АТ «Індекс-Банк» ПеданаС. Г., останній прийняв переданий у заставу автомобіль «Ford Ka» на відповідальне зберігання для подальшої реалізації з метою погашення частини кредитної заборгованості (а. с. 120).

Відповідно до акта приймання-передачі від 06 січня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Індекс-Банк» в особі головного спеціаліста управління регіональної мережі збуту проблемних кредитів департаменту збору кредитів роздрібного бізнесу АТ «Індекс-Банк» Педана С. Г., останній передав, а ОСОБА_1 прийняла оригінал експертної оцінки автомобіля «Ford Ka» та надала свою згоду на реалізацію автомобіля за оціночною вартістю з відрахуванням збитків, понесених з оформлення транспортного засобу (а. с. 121, 168).

Обґрунтовуючи невідповідність наданого позивачем розміру заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 зазначала про реалізацію заставного автомобіля за іншою (нижчою) ціною ніж та, що вказана у висновку, який погоджено між нею та банком.

Так, згідно з наданим нею висновком про вартість об'єкта оцінки від 09 вересня 2009 року, виконаним ДП «РЄД», вартість легкового автомобіля «Ford Ka» складає 7 221 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 57 743 грн, а ліквідаційна маса - 6 499 доларів США (51 973 грн).

Водночас будь-яких відомостей про те, що у акті приймання-передачі від 06 січня 2010 року мова йде саме про вказаний вище висновок, матеріали справи не містять та відповідачем цей факт не доведено.

Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, встановивши, що ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору щодо повернення грошових коштів, чим допустила утворення заборгованості, дійсний розмір якої відповідачами в процесі розгляду справи не спростований.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Апеляційний суд з дотриманням вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясував обставини справи, а тому ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк