Справа № 522/831/18
Провадження №2/522/2390/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Вадуцкої В. І.,

розглянувши у судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, про визнання недійсним договору та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

До суду 16.01.2018 року надійшов позов ОСОБА_1, який був уточнений 20.03.2018 року, та згідно якого позивачка просила:

1.Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «AUDI», модель Q7, 2010 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова/шасі (VIN) WAUZZZ4L2BD001519, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в Регіональному сервісному центрі МВС в Одеській області 06.02.2018 року та зареєстрований за №5152/2018/814114;

2.Витребувати із незаконного чужого володіння ОСОБА_4 автомобіль марки «AUDI», модель Q7, 2010 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова/шасі (VIN) WAUZZZ4L2BD001519, шляхом зобовязання відповідача передати даний автомобіль ОСОБА_1 в натурі та шляхом скасування державної реєстрації за відповідачем права власності на вказаних автомобіль;

3.Визнати за нею, ОСОБА_1, в порядку розподілу майна, що є обєктом спільної сумісної власності, право власності на 1/2 ідеальну частку автомобіля марки «AUDI», модель Q7, 2010 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова/шасі (VIN) WAUZZZ4L2BD001519;

4.Стягнути солідарно з відповідачів на її користь судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.10.2011 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб. У період шлюбу ними за спільні кошти було набуто нерухоме майно легковий автомобіль марки «AUDI», модель Q7, 2010 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова/шасі (VIN) WAUZZZ4L2BD001519. Посилалась на те, що вказаний автомобіль фактично є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто її власністю та власністю її чоловіка, проте сторони про порядок поділу рухомого майна так і не домовились, відповідач компенсацію за частку майна виплатити їй не бажає, тому просила суд визнати ідеальні частки подружжя на вказаних автомобіль без реального його поділу.

Також посилалась на те, що нещодавно їй стало відомо, що спірний автомобіль було відчужено та перереєстровано на імя ОСОБА_3, при цьому вона своєї письмової згоди на продаж автомобіля не надавала. Вважає, що останнє свідчить про недобросовісність дій з боку відповідачів при укладенні відповідного правочину та останні дії були вчинені її чоловіком заради того, щоб уникнути поділу спільного майна подружжя. Вказувала, що спірний автомобіль вибув із власності позивача помимо її волі, вона не знала і не могла знати про його відчуження, що підтверджується відсутністю її згоди, тому вважає, що спірний договір відчуження має бути визнаний недійсним та спірне майно витребувано з незаконного володіння відповідача ОСОБА_4.

Ухвалою суду від 26.01.2018 року провадження по справі було відкрито.

19.02.2018 року, 21.02.2018 року розгляд справи відкладався за клопотанням сторін.

Ухвалою суду від 21.02.2018 року було відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження по справі. Розгляд справи був відкладений на 02.04.2018 року.

Ухвалою суду від 01.03.2018 року по справі було задоволено клопотання ОСОБА_1 та забезпечено позов: накладено арешт та заборону на відчуження на автомобіль марки AUDI МОДЕЛЬ Q7, 2010 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_2, номер кузова / шасі (VIN) WAUZZZ4L2BD001519, власником якого є ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3, адреса: 65085, м. Одеса, вул. Горизонтальна, буд. 6).

02.04.2018 року розгляд справи був відкладений на 02.05.2018 року у звязку з знаходженням судді у відпустці.

Ухвалою суду від 02.05.2018 року було відмовлено представника відповідача у задоволенні клопотання про закриття провадження по справі. Залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_4. Розгляд справи було відкладено на 04.06.2018 року.

04.06.2018 року розгляд справи був відкладений на 26.06.2018 року за клопотанням відповідача для надання часу для ознайомлення з матеріалами справи та звернення за правовою допомогою.

До суду 05.06.2018 року надійшов письмовий відзив від відповідача ОСОБА_4, згідно якого з позовними вимогами не погодився, вважає їх протиправними та необґрунтованими. Посилався на те, що автомобіль був придбаний ним на законних підставах, він не знав та не міг знати про існування спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, він прийняв автомобіль, оформив на нього страховку, володіє та обмежено користується ним, оскільки останній потребує ремонту. Посилався на безпідставність тверджень позивачки щодо наявності умисних, узгоджених дій з його боку та боку ОСОБА_2 при відчуженні спірного автомобіля. Вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля. Оскільки позовні вимоги про витребування майна є похідною, то вони задоволенню не підлягають. Також, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 до себе відповідач вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, то і вимоги позивачки про стягнення з нього судових витрат, на думку відповідача, не відповідає приписам чинного законодавства України (а.с.94-100).

Ухвалою суду від 26.06.2018 року було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про витребування доказів.

Ухвалою суду від 26.06.2018 року було закрито по справі підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті на 30.10.2018 року.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_5 позовні вимоги в редакції від 20.03.2018 року та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити. Посилався на те, що за умовами шлюбного договору (п.6.4), виходячи з того, що сторони відмовились від шлюбного договору, то з 09.02.2017 року все майно має статус спільної сумісної власності подружжя. При цьому, шлюбний договір між позивачкою та відповідачем вони не оспорюють. Просять визнати недійсним саме договір відчуження автомобіля від 06.02.2018 року з підстав недобросовісності дій відповідача (він знав про існування позову про поділ майна подружжя), а також з тих підстав, що спірний правочин було вчинено без згоди позивачки (як дружини (ч.1,3 ст. 65 СК). Вважають, що автомобіль має бути витребувано з незаконного володіння відповідача ОСОБА_4.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні, вважає їх необґрунтованими та протиправними. Додатково пояснив, що позивачка дійсно продала автомобіль відповідачу 26.01.2016 року в той час, коли вони були у шлюбі і тоді діяли умови шлюбного договору від 21.09.2011 року. Позивачка за договором купівлі-продажу транспортного засобу №5141/2017/306896 від 26.01.2016 року отримала кошти за спірний автомобіль у розмірі 614 478,25 грн. та передала його у приватну власність ОСОБА_2. У подальшому за взаємною згодою подружжя шлюбний договір було розірвано 09.02.2017 року (сторони відмовились від нього). Між тим, вказаним шлюбним договором були передбачені наслідки після його розірвання, проте є заява, згідно якої правовий режим майна не припиняється. Таким чином, на момент придбання відповідачем вказаного автомобіля в січні 2017 року шлюбний договір діяв та відповідач став володіти спірним авто на праві особистої приватної власності та мав право розпоряджатись ним на власний розсуд. 06.02.2018 року спірний автомобіль був відчужений ОСОБА_4, цей договір був реальний та останній проводив у подальшому ремонт спірного авто, тому відсутні підстави для визнання договору відчуження недійсним, адже і підстав для витребування транспортного засобу . Посилався на те, що позивачка свого часу на власний розсуд розпорядилась спірним автомобілем, продала його відповідачу (своєму чоловіку) та отримала за нього певні кошти, а зараз знову хоче отримати цей же авто у власність, тобто і отримавши за нього кошти а потім ще й знову набути його у власність, при цьому кошти за автомобіль вона не повертає, вважає, що такі вимоги позивачки є протиправними.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявні його відзив на позов і заява відповідача ОСОБА_4 від 26.06.2018 року, згідно якого просив справу розглядати за його відсутності.

Суд за згодою осіб, які були присутні у судовому засіданні, виходячи з положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача ОСОБА_4, сповіщеного належним чином.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу у судових засіданнях, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 08 жовтня 2011 року до теперішнього часу, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії 1-ЖД №161341 від 18.10.2011 року.

21.09.2011 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, згідно умов якого (п.1.1.) майно набуте ними під час шлюбу, що є предметом домашнього побуту, є спільною сумісною власністю подружжя.

За умовами п.1.3 вказаного договору було передбачено, що будь-яке рухоме та нерухоме майно, у тому числі те, що підлягає нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, майно та грошові кошти, що повязані з підприємницькою діяльністю, грошові кошти (вклади, рахунки), що набути ними, сторонами, під час шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з подружжя того, на чиє імя зареєстроване рухоме або нерухоме майно чи його частина (титульний власник).

За пунктом 3.1.1 Договору, за договором сторони вирішили встановити правовий режим, вказаний в п.1.3. цього договору, щодо усього майна, яке буде набуватися ними під час шлюбу, а саме: будь-яке майно, як рухоме так і нерухоме, а також грошові кошти, яке (які) будуть набуватись кожним із нас під час шлюбу, є особистою приватною власністю кожного із них, і на таке майно та грошові кошти за будь-яких умов не поширюються положення гл.8 Сімейного кодексу України, у тому числі положення ст.ст. 60, 65 Сімейного кодексу України. Сторони домовились, що при укладанні правочинів щодо цього не потребується згода іншого з подружжя (чоловіка та дружини).

Зокрема, сторони погодили те, що особистою приватною власністю кожного з них, чоловіки та дружини, є: майно та грошові кошти, придбані кожним із них після реєстрації шлюбу, незалежно від способу набуття (як то купівля, обмін, придбання за договором довічного утримання (догляду), отримання в дарунок, у спадок тощо), будь-які майнові права незалежно від способу їх набуття та підстав виникнення.

Положеннями п.6.4 Договору було передбачено, що одностороння відмова від шлюбного договору не допускається. Сторони мають право відмовитися від шлюбного договору. У такому разі, за вибором подружжя, права та обовязки, встановлені шлюбним договором, припиняються з моменту його укладення чи в день подання нотаріусу заяви про відмову від нього відповідно до ст. 101 Сімейного кодексу України (а.с.73-74).

Також судом встановлено, що 26 січня 2017 року позивачка за договором купівлі-продажу №5141/2017/306896 відчужила на користь ОСОБА_2 спірний транспортний засіб марки AUDI МОДЕЛЬ Q7, 2010 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_2, номер кузова / шасі (VIN) WAUZZZ4L2BD001519 за ціною 614478,25 грн. (п.3.1.) який був підписаний та оформлений в сервісному центрі 5141 РСЦ МВС в Одеській обл..(а.с.17).

При цьому, як встановлено судом згідно пояснень представників сторін за розглядом справи позивачка отримала від відповідача ОСОБА_2 відповідну суму коштів за придбаний автомобіль.

У подальшому, 09.02.2017 року сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовились від Шлюбного договору, укладеного між ними та посвідченого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_7 21.09.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №1890, про що подали відповідну заяву приватному нотаріуса ОМНО ОСОБА_7 (зареєстровано в реєстрі за №№114,115).

Згідно вказаної нотаріально посвідченої заяви, за взаємною згодою сторін, права та обовязки та правовий режим майна, встановлені цим Шлюбним договором, припиняються з моменту укладення Шлюбного договору (а.с.75).

06 лютого 2018 року відповідач ОСОБА_2 продав спірний автомобіль за договором купівлі-продажу №5152/2018/814114 на користь ОСОБА_4 (а.с.28).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 06.02.2018 року право власності на спірній автомобіль марки AUDI МОДЕЛЬ Q7, зареєстровано за ОСОБА_4.

Звертаючись до суду з дійсним позовом позивачка вважає, що спірний автомобіль фактично є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто її власністю та власністю її чоловіка, про поділ якого вони не домовлялись. Також згоди на відчуження вказаного автомобіля вона не надавала, а тому виходячи з положень ст. 65 СК України вважає, що договір продажу вказаного автомобіля на користь ОСОБА_4 має бути визнаний недійсним, а спірне майно витребувано з його володіння.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачем не доведено факту придбання у неї відповідачем автомобіля за спільні кошти подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави суспільства , його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна маги необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статті 82 цього Кодексу.

Між тим, законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

У звязку з чим суд також вважає, що підстава визнання правочину відчуження автомобіля на ОСОБА_4 без її згоди є необґрунтованою.

Відповідна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 12.10.2016 року по справі № 6-1587цс16.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.

Жодних доказів щодо існування між відповідачами будь-якого умислу та недобросовісності при укладенні спірного договору відчуження автомобіля від 06.02.2018 року з боку позивача суду не надано та судом не встановлено.

Крім того, суд вбачає, що, відчужуючи спірний автомобіля, відповідач ОСОБА_2 вважав, що вказаний автомобіль є його приватною особистою власністю (згідно п.3.1.1 Шлюбного договору), оскільки придбав його у дружини у час, коли діяли умови шлюбного договору, при цьому сплатив позивачці відповідні кошти за нього.

Крім того, вказаний шлюбний договір від 21.09.2011 року позивачкою не оспорювався.

При цьому, положення заяви сторін від 09.02.2017р. про відмову від шлюбного договору про те, що за взаємною згодою сторін, права та обовязки та правовий режим майна, встановлені цим Шлюбним договором, припиняються з моменту укладення Шлюбного договору (п.6.4) , щодо спірного майна не відповідають засадам справедливості, добросовісності та розумності, тому суд вважає їх нікчемними, оскільки зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу України (зокрема, добросовісності) та моральним принципам.

Тобто, у випадку здійснення судом поділу вказаного спірного майна (автомобіля) позивачка фактично отримає у власність частину майна (автомобіля), за яке раніше їй було вже сплачено кошти.

Так, ст. 2 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність та справедливий розгляд справи.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, суд вбачає, що відповідач, відчужуючи спірний автомобіль, володів ним на праві приватної власності та діяв у відповідності з вимогам цивільного законодавства.

Отже, у частині позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним, суд також відмовляє в їх задоволенні, так як автомобіль був придбаний добросовісним набувачем, а підстави для його витребування у нового власника відсутні.

Відповідна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 21.03.2018 року по справі №726/2165/15-ц.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи принцип справедливості та обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, суд прийшов до висновку, що усі позовні вимоги ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.1 Першого Протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.11, 15, 16, 319, 321, 325, 328, 334, 361, 368, 372 Цивільного кодексу України, ст. 57-59, 60-63, 69, 70, 71, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 43-44, 49, 76 - 81, 82, 83, 89, 90, 95, 133, 141, 223 ч.1, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4, місце реєстрації: м. Одеса, пр.-т ШевченкаАДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5, місце реєстрації: м. Одеса, пр.-т ШевченкаАДРЕСА_1), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) про поділ майна подружжя, про визнання недійсним договору та витребування майна відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 02.11.2018 року.

Суддя Л.В. Домусчі