Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 642/5874/16-ц

провадження № 61-7165 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., МартєваС. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідачі-ОСОБА_7,
-ОСОБА_8,
-ОСОБА_9,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на постанову Апеляційного суду Харківської області у складі суддів: Карімової Л. В., Бурлака І. В., Яцини В. Б., від 21 грудня 2017 року.

Встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

Позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що з 01 вересня 2001 року вона проживала у фактичних шлюбних стосунках зі ОСОБА_10, вони вели спільне господарство та несли спільні витрати. У травні 2004 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_10 придбав 28/100 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 Це будинковолодіння придбано за час їх спільного проживання та за їх спільні кошти. За спільні кошти було проведено ремонт будинковолодіння та здійснювалось його утримання. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер. ОСОБА_6 не належала до кола спадкоємців померлого ОСОБА_10 на відміну від відповідачів у справі, однак вважає, що має право на ? вказаного вище нерухомого майна на підставі статті 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статей 368, 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підставі наведеного ОСОБА_6 просила суд встановити факт її спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_10 (батьком відповідачів) та визнати за нею право власності на 14/100 частин будинковолодіння АДРЕСА_1, що становить ? частину від 28/100 його частин, а саме будинковолодіння літ. «Б-1», що складається з приміщень (кімнат): 1 (2,1 кв. м); 3-1 (12,4 кв. м); 3-2 (7,8 кв. м); 3-3 (20,7 кв. м),3-4 (9,0 кв. м); 3-5 ( 3,7 кв. м), загальною площею 55,7 кв. м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 01 січня 2004 року ОСОБА_6 та ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 14/100 частин будинковолодіння АДРЕСА_1, що становить ? частину від 28/100 частин зазначеного будинковолодіння. В інший частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що показаннями усіх допитаних у справі свідків, письмовими доказами, а також поясненнями сторін в судовому засіданні доведено факт проживання позивача однією сім'єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_10 починаючи з 2001 року і до часу його смерті. Спірне будинковолодіння (28/100 частин) ОСОБА_10 набув у власність у вказаний вище період, і тому районний суд дійшов висновків, що воно є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_10 Виходячи з рівності часток співвласників, суд першої інстанції визнав позов щодо визнання за позивачем права власності на 14/100 частин будинковолодіння обґрунтованим і його задовольнив.

Відмовляючи в позові в частині вимог про визнання права власності позивача на конкретні приміщення спірного будинковолодіння, суд першої інстанції керувався тим, що позивач фактично заявив вимоги про виділ частки в натурі, однак жодних доказів на підтвердження цих вимог позову не надав.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про визнання за ОСОБА_6 права власності на 14/100 частин будинковолодіння АДРЕСА_1, що становить ? частку від 28/100 частин зазначеного будинковолодіння, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної правової уваги відсутності доказів у справі на підтвердження того, що спірне будинковолодіння було набуто у власність померлим ОСОБА_10 за спільні кошти його і ОСОБА_6 Ці обставини унеможливлюють застосування правового механізму статті 74 СК України у поєднанні зі статтею 368 ЦК України як підстави для задоволення позову в частині вимог про визнання за позивачем права власності на 14/100 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 З іншими правовими висновками суду першої інстанції на предмет обґрунтованості цього позову апеляційний суд погодився.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_6 просить скасувати постанову Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року і залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги статей 60, 74 СК України, статей 76, 77, 89 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року, не врахував при вирішенні спору презумпції права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України) та дійшов помилкового висновку про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й фактом його набуття за спільні сумісні кошти подружжя. В цьому випадку визначальним є факт спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_10 однією сім'єю в момент придбання майна за договором купівлі-продажу, тобто діє презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а тому встановлювати окремо факт того, що на купівлю майна були витрачені спільні кошти членів сім'ї, не є обов'язковим.

Крім того, ОСОБА_6 вважає, що показання свідків і письмові докази у справі є належними, допустимими та достатніми для підтвердження факту придбання спірного будинковолодіння за спільні кошти ОСОБА_6 та ОСОБА_10, і тому висновки апеляційного суду про недоведеність відповідних підстав позову є помилковими.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2018 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам право на подання відзиву на касаційну скаргу, зупинено дію постанови Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року до закінчення касаційного перегляду справи в касаційному порядку.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому в березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_9, представник ОСОБА_7 і ОСОБА_8 - ОСОБА_11 просять відхилити касаційну скаргу і залишити в силі постанову апеляційного суду.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що апеляційний суд належним чином встановив обставини у справі, правильно визначив характер правовідносин між її сторонами, обґрунтовано застосував норми матеріального права та постановив законну і обґрунтовану постанову у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню з таких підстав.

Зі змісту та вимог касаційної скарги і відзиву на неї відомо, що предметом спору між сторонами у справі є питання належності ОСОБА_6 на праві власності ? частини набутого у власність померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 будинковолодіння АДРЕСА_1 (14/100 частин). Підставою позову ОСОБА_6 є посилання на набуття ОСОБА_10 цього майна в період його спільного проживання разом з ОСОБА_6 однією сім'ю без реєстрації шлюбу за рахунок їх спільних коштів. При цьому факт їх спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу і набуття у власність ОСОБА_10 спірного у справі майна у цей період судами попередніх інстанцій встановлено, і сторони ці обставини не оспорюють.

Згідно зі статтею 74 СК України (у редакції станом на 21 травня 2004 року), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (Глава 8. Право спільної сумісної власності подружжя).

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Зазначені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року в справі № 6-2253цс15, які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України 2004 року повинні були враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні цього спору.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 60 ЦПК України).

Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції при вирішенні цього спору оцінив зібрані у справі докази у їх сукупності та дійшов мотивованих висновків про доведеність позивачем вимог позову в частині визнання за нею права власності на 14/100 частин спірного будинковолодіння.

Разом з тим апеляційний суд помилково визнав такі висновки суду першої інстанції безпідставними, незважаючи на те, що підстави позову в цій частині відповідачі не спростували належними засобами доведення, тому вимоги і посилання касаційної скарги на невідповідність рішення апеляційного суду вимогам матеріального і процесуального права заслуговують на увагу і є переконливими.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасував судове рішення, яке відповідає закону, то постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Підстав для поновлення виконання постанови Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року через закінчення касаційного провадження у справі немає у зв'язку із скасуванням цієї постанови суду.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року скасувати, залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик