Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 759/18785/14-ц

провадження № 61-5508св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Старокиївський Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року у складі судді Петренко Н. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Старокиївський Банк» (далі - ПАТ «Старокиївський Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2008 року між ПАТ «Старокиївський Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 02/980/К/181, згідно з яким позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 1 050 553,36 грн зі сплатою 20 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості по 30 листопада 2009 року.

Змінами до кредитного договору, внесеними додатковою угодою від 27 травня 2011 року № 3, кінцевою датою повернення кредиту встановлено 26 жовтня 2012 року включно.

Відповідач своїх зобов'язань належним чином не виконав, унаслідок чого допустив утворення заборгованості, яка станом на 22 жовтня 2014 року становила 2 674 486,67 грн.

Враховуючи викладене вище, ПАТ «Старокиївський Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2 674 486,67 грн у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 01 грудня 2008 року № 02/980/К/181.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року позов ПАТ «Старокиївський Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Старокиївський Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 674 486,67 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язання з повернення коштів за кредитним договором від 01 грудня 2008 року № 02/980/К/181 у нього виникла заборгованість, яка на момент звернення до суду з позовом складає 2 674 486,67 грн та під час розгляду справи відповідачем не спростована.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені при неповному з'ясуванні фактичних та дійсних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору. Судами не призначено у справі судової почеркознавчої експертизи, хоча на цьому наполягала сторона відповідача, апеляційним судом помилково взято до уваги висновок експерта від 14 червня 2016 року № 498/тдд, наданий у кримінальному провадженні № 0000367 від 11 вересня 2014 року із суттєвими порушеннями вимог законодавства України. Судами безпідставно відмовлено відповідачу у проведенні експертизи саме у цій цивільний справі, чим допущено порушення його прав, передбачених статтею 143 ЦПК України 2004 року. Таким чином, помилковими є твердження судів про доведеність позовних вимог ПАТ «Старокиївський Банк».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Заперечень на касаційну скаргу від ПАТ «Старокиївський Банк» до суду не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року справу за позовом ПАТ «Старокиївський Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 01 грудня 2008 року між ПАТ «Старокиївський Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 02/980/К/181, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 1 050 533,36 грн зі сплатою 20 % річних, з кінцевим терміном повернення до 30 листопада 2009 року.

В подальшому сторони неодноразово укладали додаткові угоди до кредитного договору.

Відповідно до додаткової угоди між сторонами від 27 травня 2011 року № 3 кінцеву дату повернення кредиту змінено на 26 жовтня 2012 року.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 договірних зобов'язань у нього станом на 22 жовтня 2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 674 486,67 грн, яка складається з: 1 050 533,36 грн - заборгованість за кредитом; 1 027 527,65 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 335 609,93 грн - пеня за прострочення сплати основного зобов'язання; 157 496,11 грн - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом; 52 527,67 грн -

штраф за прострочення сплати основного боргу за кредитом; 50 771,95 грн - штраф за прострочення сплати процентів за користування кредитом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, наданими сторонами, які оцінені на предмет належності, допустимості відповідно до вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року, врахувавши те, що відповідачем не доведено факту непідписання ним кредитного договору від 01 грудня 2008 року № 02/980/К/181, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Аналізуючи доводи касаційної скарги щодо порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме статей 143, 145 ЦПК України 2004 року, у результаті чого обмежено право відповідача на призначення експертизи, колегія суддів звертає увагу на таке.

У цій справі ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року за клопотанням представника відповідача відповідно до вимог статей 143, 145 ЦПК України 2004 року було призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (а. с. 134-138).

Листом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 30 жовтня 2015 року № 11791/11792/15-32 зазначено про неможливість проведення експертами зазначеної вище експертизи за наданих матеріалів з огляду на відсутність витребуваних документів, що містять вільні зразки підписів ОСОБА_1 та ОСОБА_3

У судовому засіданні 08 лютого 2016 року представником відповідача було повторно заявлене клопотання про проведення експертизи, яке судом залишено без задоволення, з огляду на необґрунтованість його доводів.

Крім того, у зв'язку з наданою представником банку заявою ОСОБА_1, в якій він визнає факт підписання кредитного договору та заперечує отримання грошових коштів, судом визнано обов'язковою явку ОСОБА_1 в судове засідання для з'ясування вказаних у заяві обставин.

Разом з цим 17 березня 2016 року до суду надійшов запит заступника начальника відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві від 16 березня 2016 року про надання оригіналів документів (матеріалів кредитної справи ОСОБА_1) для проведення експертного дослідження - почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні від 11 вересня 2014 року № 0000367 (а. с. 227-228).

У відповідь на лист судді Апеляційного суду м. Києва про направлення конвертів з оригіналами кредитних документів, відсутніх у матеріалах справи, головою Святошинського районного суду м. Києва повідомлено, що вказані матеріали отримано представником ПАТ «Старокиївський Банк», що підтверджується розпискою представника від 22 березня 2016 року.

У липні 2016 року відповідачем до апеляційного суду було подане клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Враховуючи відсутність матеріалів кредитної справи сторін спору, для встановлення об'єктивної можливості щодо проведення вказаної експертизи 06 липня 2016 року суд оголосив перерву в розгляді справи.

На запит судді-доповідача апеляційного суду від 07 липня 2016 року до начальника слідчого управління Національної поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві щодо можливості надання суду документів, вилучених правоохоронними органами у ПАТ «Старокиївський Банк» 13 квітня 2016 року на підставі ухвали слідчого судді, Головним управлінням Національної поліції у м. Києві повідомлено, що за результатами проведеної почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні від 11 вересня 2014 року № 0000367 отримано висновок експерта від 14 червня 2016 року № 498/тдд, яким встановлено, що підписи ОСОБА_1 в кредитних документах були виконані ним.

Відсутність матеріалів кредитної справи ОСОБА_1 у справі, що переглядається, унеможливлювала проведення судово-почеркознавчої експертизи, а тому апеляційним судом обґрунтовано прийнято до уваги копію висновку від 14 червня 2016 року № 498/тдд та враховано його під час розгляду справи.

Таким чином, вирішуючи вказаний спір, суди попередніх інстанцій, відповідно до вимог статті 10 ЦПК України 2004 року, сприяли повному і всебічному розгляду справи та не перешкоджали жодній зі сторін подати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень стосовно пред'явленого позову. Крім того, враховуючи положення статті 212 ЦПК України 2004 року, статті 89 ЦПК України та пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 р. № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному розгляді обставин справи у сукупності.

Водночас, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що розмір заборгованості, заявлений позивачем, узгоджується з розрахунком, наданим банком, оскільки складові цієї заборгованості обчислено відповідно до умов договору, який укладено між сторонами.

З наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Старокиївський Банк» за кредитним договором від 01 грудня 2008 року № 02/980/К/181 вбачається, що її складовими одночасно визначено заборгованість за кредитом, заборгованість за процентами за користування кредитом, пеню за прострочення сплати основного зобов'язання, пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитом, штраф за прострочення сплати основного боргу за кредитом, штраф за прострочення сплати процентів за користування кредитом.

Перевіряючи наданий банком розрахунок кредитної заборгованості, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на таке.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Положеннями статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та положення статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому незважаючи на умови кредитного договору їх одночасне застосування за одне і те саме правопорушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про неможливість одночасного стягнення з відповідача штрафів (як процентної, так і фіксованої частин) та пені у межах відповідальності за зобов'язаннями за одним і тим самим кредитним договором.

За таких обставин, оскаржувані судові рішення в частині стягнення з позичальника на користь банку штрафу за прострочення сплати основного боргу за кредитом у розмірі 52 527,67 грн та штрафу за прострочення сплати процентів за користування кредитом у розмірі 50 771,95 грн за кредитним договором № 02/980/К/181 слід скасувати.

Частиною третьою статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів касаційної скарги.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку у застосуванні норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Старокиївський Банк» про стягнення з ОСОБА_1 штрафу за прострочення сплати основного боргу за кредитом у розмірі 52 527,67 грн та штрафу за прострочення сплати процентів за користування кредитом у розмірі 50 771,95 грн за кредитним договором від 01 грудня 2008 року № 02/980/К/181 підлягають скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Старокиївський Банк».

Отже, загальна сума заборгованості, яка стягується з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Старокиївський банк», становить 2 571 167,05 грн.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За змістом частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті

416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання до суду першої інстанції позовної заяви позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» в редакції від 23 жовтня 2013 року. Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а судові рішення - частковому скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до нього у цій частині, то частина сплаченого ним судового збору у розмірі 296,98 грн за подання апеляційної та касаційної скарг підлягає компенсації за рахунок держави.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» штрафу за прострочення сплати основного боргу за кредитом у розмірі 52 527,67 грн та штрафу за прострочення сплати процентів за користування кредитом у розмірі 50 771,95 грн за кредитним договором від 01 грудня 2008 року № 02/980/К/181 скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення.

Відмовити Публічному акціонерному товариству «Старокиївський Банк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення штрафу за прострочення сплати основного боргу за кредитом у розмірі 52 527,67 грн та штрафу за прострочення сплати процентів за користування кредитом у розмірі 50 771,95 грн за кредитним договором від 01 грудня 2008 року № 02/980/К/181.

У іншій частині судові рішення залишити без змін, визначивши, що розмір кредитної заборгованості становить 2 571 167,05 грн.

Стягнути з державного бюджету шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору, у розмірі 296,98 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк