Справа № 361/4604/17 Головуючий у І інстанції Василишин В. О.
Провадження № 22-ц/780/2935/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 19.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Кулішенка Ю.М.,

суддів: Сушко Л.П., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря: Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та скасування державної реєстрації речових прав на це майно, скасування свідоцтв про право на спадщину та державної реєстрації права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1-2048 від 19 жовтня 2016 року йому належить 4/6 частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами № 17 по вулиці Мельника Михайла (колишня назва вулиці Коккінакі) у місті Бровари Київської області. Попереднім власником вказаної частини житлового будинку була ОСОБА_5, якій відповідно до свідоцтва про право власності на будівництво, виданого виконкомом Броварської міської ради депутатів трудящих від 27 січня 1951 року належала ? частка та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом ОСОБА_6 від 28 травня 1986 року, зареєстрованого у реєстрі № 1-1725 належала 1/6 частка. Після оформлення права власності на вищевказане нерухоме майно позивач дізнався, що відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 06 жовтня 2016 року, зареєстрованих за номерами № 3-909 та № 3-911, 1/3 частка житлового будинку належить ОСОБА_3 Попереднім власником цієї частки житлового будинку на підставі договору дарування, посвідченого Броварською державною нотаріальною конторою від 25 червня 1956 року була ОСОБА_7 Позивач вважає, що договір дарування від 25 червня 1956 року є недійсним, оскільки укладений з метою, що суперечить закону, а саме ст.ст. 61, 62 Цивільного кодексу УРСР 1922 року. ОСОБА_5 не була освідомленою про укладення договору дарування, своєї згоди на відчуження як співвласник не давала. У спірному правочині міститься підпис дарувальника, при цьому підпис обдарованої відсутній. ОСОБА_7 та члени її сімї у будинку ніколи не проживали, не брали участі у його утриманні, проведенні поточних та капітальних ремонтних робіт.

Просив визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 1/3 частини житлового будинку № 17 по вулиці Мельника Михайла (колишня назва вулиці Коккінакі) у місті Бровари Київської області, укладений на імя ОСОБА_7 від 25 червня 1956 року; скасувати свідоцтво про право на спадщину № 3-909 від 06 жовтня 2016 року та свідоцтво про право на спадщину 1/6 частки житлового будинку № 17 по вулиці Мельника Михайла (колишня назва вулиці Коккінакі) у місті Бровари Київської області; скасувати свідоцтво про право на спадщину

№ 3-911 від 06 жовтня 2016 року та свідоцтво про право на спадщину 1/6 частки житлового будинку № 17 по вулиці Мельника Михайла (колишня назва вулиці Коккінакі) у місті Бровари Київської області; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/3 частку житлового будинку за вищевказаною адресою.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що не порушено будь яке речове право позивача як спадкоємця ОСОБА_5

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 357 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна за адресою: Київська область, місто Бровари, вулиця Михайла Мельника, 17 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 жовтня 2016 року, виданого Броварською міською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого у реєстрі № 1-2048 позивачу на праві приватної спільної часткової власності належить 4/6 частки вищевказаного житлового будинку. 1/3 частка вказаного нерухомого майна на праві приватної спільної часткової власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 жовтня 2016 року, виданого Десятою київською державною нотаріальної конторою, зареєстрованого за № 3-909 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 жовтня 2016 року, виданого Десятою київською державною нотаріальної конторою, зареєстрованого за № 3-911, зареєстрована за відповідачем у справі ОСОБА_3

Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 658 від

08 листопада 2016 року надано адреси обєктам нерухомого майна у місті Бровари по вулиці Михайла Мельника, 17 власнику ОСОБА_2 на 4/6 частки «вулиця Мельника Михайла, 17/1» (а.с.18).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням № 2 виконкому Броварської селищної ради депутатів трудящих від 27 січня 1951 року визнано право власності за ОСОБА_8 й ОСОБА_9 в рівних частинах на домоволодіння по вулиці Коккінакі, 13 у місті Бровари Київської області (а.с.88).

05 лютого 1951 року ОСОБА_8 й ОСОБА_9 на підставі вказаного рішення виконкому Броварської селищної ради, видано два окремі свідоцтва про право власності на будівлю у розмірі половини будинку по вулиці Коккінакі, 13 у місті Бровари Київської області, які записані у реєстрову книгу № 855 (а.с.12, 154).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28 травня 1986 року

ОСОБА_5, як спадкоємець майна ОСОБА_8, отримала у власність 1/6 частку будинку № 17 по вулиці Коккінакі у місті Бровари Київської області (а.с.89).

25 червня 1956 року, було укладено договір дарування, який посвідчено нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори, за реєстровим номером 967. ОСОБА_8 подарував ОСОБА_10 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: селище Бровари, вулиця Коккінакі, 13 та складається із одного жилого будинку. Вказаний правочин містить у собі підпис дарителя та обдарованого (а.с.153).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із його необгрунтованності та недоведеності.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

З матеріалів нотаріальної справи вбачається, що дружина ОСОБА_8 ОСОБА_11 надавала згоду на дарування частки цього будинку набутого у шлюбі (а.с.157). На підставі вказаного договору дарування ОСОБА_10 зареєструвала право власності на 1/3 частку домоволодіння, про що свідчить довідка, видана Переяслав-Хмельницьким міським бюро технічної інвентаризації 26 липня 1956 року (а.с.56).

ОСОБА_10 отримала у дар від ОСОБА_8 1/3 частину житлового будинку, зареєструвала своє право власності у порядку, визначеному законодавством, яке діяло на той час. У подальшому відповідач ОСОБА_3 як спадкоємець майна померлого 25 жовтня 2014 року ОСОБА_12, який фактично прийняв спадщину ОСОБА_7, але не оформив юридично і як спадкоємець ОСОБА_7 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що складається в цілому із 1/3 частки (по 1/6 частці) житлового будинку № 17 по вулиці Мельника Михайла (колишня назва вулиці Коккінакі) у місті Бровари Київської області.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, у розумінні закону, суб»єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Позивач ОСОБА_2 не надав доказів того, що оспорюваним договором дарування від 25 червня 1956 року були порушені, невизнані або оспорені його права. Також відсутні докази того, що ОСОБА_5 за життя не була освідомленою про укладення договору дарування та оспорювала його.

Твердження позивача про те, що оспорюваний договір дарування від 25 червня 1956 року порушив право ОСОБА_5 є лише припущеннями позивача, однак відповідно до ст. 81 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Свою незгоду з ухваленим по суті справи рішенням апелянт обґрунтовує неврахуванням судом першої інстанції того, що ст. 30 Цивільного кодексу УРСР 1922 року, передбачено, що правочин є недійсний, коли він учинений з метою суперечною закону, або в обхід закону, а також, коли правочин направлений до очевидної шкоди для держави, однак не надав доказів, які б свідчили, що правочин дарування не відповідав вимогам чинного на час його укладення цивільного законодавства, а саме Цивільного Кодексу УРСР 1922 року (Постанова ЦВК УРСР від 16 грудня 1922 року ЗУ УРСР 1922 року, № 55). Статтями 61 й 62 Цивільного кодексу УРСР 1922 року урегульовані правовідносини спільної власності. Нормами вказаних статей безпосередньо не передбачено отримання згоди іншого співвласника на відчуження власного майна шляхом дарування. При цьому судом враховується, що ОСОБА_8 був власником ? частки будинку, його частка була визначена у окремому правовстановлюючому документі, отже він мав право розпорядитися належним йому на праві спільної власності нерухомим майном у визначений спосіб. Посилання на Інструкцію «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», суд вважає необґрунтованим, так як станом на 25 червня 1956 року такого документу не існувало.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом та скасування реєстрації права власності відповідача на нерухоме майно.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального і процесуального права, а тому це рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: