Справа № 524/1392/17
Провадження №2/524/82/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2018 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого судді Кривич Ж.О.,

секретаря судового засідання - Крижановської Я.О.,

з участю представників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Кременчуцької міської ради, Управління містобудування та архітектури Кременчуцької міської ради про визнання рішення незаконним, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Кременчуцької міської ради. Уточнивши позовні вимоги (а. с. 15-18, 135-139), просив суд визнати незаконними та скасувати рішення ради від 01 квітня 2016 року щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 та рішення від 30 серпня 2016 року про затвердження ОСОБА_6 проекту землеустрою та передачу у власність зазначеної земельної ділянки площею 60 кв. м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на зазначеній земельній ділянці було дозволено встановити металевий гараж інваліду Великої Вітчизняної війни ОСОБА_7 на підставі рішення Кременчуцької міської ради № 1053 від 15.06.2001 року. Після смерті ОСОБА_7 його дочка ОСОБА_8, надавши фіктивні документи, отримала рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 вересня 2008 року про визнання за нею права власності на гараж. Цим рішенням суд також зобовязав виконком надати тимчасовій будівлі поштову адресу.

Позивач наголошував, що рішення виконкому було прийнято та договір про право тимчасового користування землею був укладений вже після смерті ОСОБА_7 11 травня 2017 року за апеляційною скаргою Кременчуцької міської ради апеляційний суд Полтавської області скасував рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 вересня 2008 року та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 відмовив повністю. Отже, на думку позивача, всі наступні угоди відчуження цього металевого гаража є недійсними. Надавши дозвіл на розроблення проекту землеустрою, а у подальшому передавши у власність ОСОБА_6 спірну земельну ділянку, відповідачі Кременчуцька міська рада та Управління містобудування та архітектури порушили право мешканців будинку на користування земельною ділянкою, оскільки виділена під гараж земельна ділянка відноситься до території багатоповерхової забудови і є частиною прибудинкової території, яка відведена та закріплена за будинком, мешканці якого сплачують за її прибирання та благоустрій.

Кременчуцька міська рада позовні вимоги не визнала. Її представник, посилаючись на статті 118, 120, 122 Земельного кодексу України, зазначав, що при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_6 міська рада керувалася виключно нормами чинного законодавства та діяла в межах наданих їй повноважень. На час прийняття оскаржуваних рішень зберігало чинність рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 вересня 2008 року про визнання права власності на металевий гараж за ОСОБА_8 Це рішення було скасовано Апеляційним судом Полтавської області тільки 11 травня 2017 року. Договір купівлі-продажу гаражу від 11 лютого 2016 року, на підставі якого ОСОБА_6 придбав гараж у ОСОБА_9, наразі також є чинним (письмові пояснення, а. с. 62-64).

Представник відповідача Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Кременчуцької міської ради ОСОБА_2 позовні вимоги заперечував з аналогічних підстав.

Третя особа ОСОБА_6 позовні вимоги вважав такими, що не ґрунтуються на нормах права, та зазначав, що є власником гаражу на підставі договору купівлі продажу від 11 лютого 2016 року, який не розірваний та недійсним судом не визнавався. Оскаржувані рішення Кременчуцької міської ради прийняті у відповідності до статті 120 ЗК України, згідно положень якої до особи, яка набула права власності на будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені.

Представник третьої особи ОСОБА_10 пояснила також, що правові підстави вважати, що гараж розміщується на земельній ділянці, яка належить мешканцям багатоповерхового будинку, відсутні, оскільки вони не ініціювали питання про визначення прибудинкової території. Такий проект розподілу кварталу, мікрорайону, а також містобудівна та землевпорядна документації відсутні.

Провадження у справі було відкрито ухвалою судді від 27 березня 2017 року (а. с. 23). За клопотанням відповідача Кременчуцької міської ради (а. с. 29) суд залучив до участі у справі як третю особу ОСОБА_6 Ухвалою суду від 10 травня 2018 року (а. с. 157) було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі до вирішення іншої цивільної справи за його позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Ухвалою суду від 11 жовтня 2018 року (а. с. 193) суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про обєднання зазначених справ в одне провадження.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив такі фактичні обставини справи:

16 вересня 2008 року Автозаводський районний суд м.Кременчука Полтавської області задовольнив позов ОСОБА_8 до виконкому Кременчуцької міської ради про визнання за нею права власності на гараж літ «А», загальною площею 18,4 кв. м., розташований за адресою АДРЕСА_1. Суд також зобовязав виконком Кременчуцької міської ради надати гаражу окрему поштову адресу (а. с. 19). Зі змісту рішення вбачається, що гараж збудований на земельній ділянці, яка була надана батькові ОСОБА_8 в довгострокове користування для обслуговування індивідуального гаража на підставі рішення виконкому № 1053 від 15 червня 2001 року. ОСОБА_7 помер 6.06.2001 року. 26 червня 2001 року між Кременчуцькою міською радою та ОСОБА_7 було укладено договір про право тимчасового користування землею (в тому числі, на умовах оренди), згідно умов якого в тимчасове користування передавалась земельна ділянка загальною площею 0,0019 га строком на пять років. 12 листопада 2008 року ОСОБА_8 продала гараж ОСОБА_9, який, у свою чергу, продав його ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11 лютого 2016 року (а. с. 65-67). 29 лютого 2016 року ОСОБА_6 звернувся до Кременчуцької міської ради з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (а. с. 71). Рішенням Кременчуцької міської ради від 01 квітня 2016 року (а. с. 6) такий дозвіл заявнику було надано. 19 липня 2016 року (а. с. 70) ОСОБА_6 звернувся до міської ради з заявою про передачу земельної ділянки йому у власність. Рішенням Кременчуцької міської ради від 30 серпня 2016 року (а. с. 7) міська рада затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 та передала ОСОБА_6 земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 площею 60 кв. м. у власність.

11 травня 2017 року Апеляційний суд Полтавської області за апеляційною скаргою Кременчуцької міської ради скасував рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 вересня 2008 року та відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до виконкому Кременчуцької міської ради про визнання права власності на гараж. Апеляційний суд, зокрема, зазначив, що ОСОБА_8 спірна земельна ділянка не надавалась, а ОСОБА_7 на момент винесення рішення виконавчого комітету та укладання договору на тимчасове користування землею помер. Спірний гараж є обєктом самочинного будівництва і підстав для визнання за ОСОБА_8 права власності на нього немає (а. с. 43).

Згідно зі статтею 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього кодексу… Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина 7 статті 118 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розмішені на земельній ділянці, що перебувають у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частини перша та друга статті 120 Земельного кодексу України).

Скасовуючи рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 вересня 2008 року, Апеляційний суд Полтавської області у рішенні від 11 травня 2017 року зазначив, що спірний гараж має цегляний фундамент і у відповідності до статті 181 ЦК України є обєктом нерухомого майна (а. с. 42, зворот). ОСОБА_6 придбав спірний гараж у законний спосіб, на підставі договору купівлі-продажу з попереднім власником ОСОБА_9 Скасування рішення суду, на підставі якого право власності на гараж отримала ОСОБА_8, не означає «автоматичного» визнання недійсними наступних договорів купівлі-продажу, які були укладені до скасування зазначеного рішення. На даний час договори купівлі-продажу спірного гаража, укладені 12 листопада 2008 року між продавцем ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_9, а також 11 лютого 2016 року між продавцем ОСОБА_9 та покупцем ОСОБА_6 судом недійсними не визнані. Як власник нерухомого майна ОСОБА_6 набув право користування земельною ділянкою площею 0,0019 га, на якій розташований гараж, та мав право ініціювати передання йому земельної ділянки у власність.

Згідно висновку № 058 Управління містобудування та архітектури передана у власність ОСОБА_6 земельна ділянка площею 60 кв. м. відноситься до території багатоповерхової забудови (внутрішньо-квартальна територія, а. с. 9). Проте належних доказів того, що гараж розміщений на земельній ділянці, яка є прибудинковою територією житлового будинку АДРЕСА_1, суду не надано. Як встановлено судом, мешканці будинку не ініціювали розгляд питання про визначення прибудинкової території; розміри та конфігурація прилеглої до будинку земельної ділянки не визначені, проект розподілу кварталу мікрорайону та інша відповідна землевпорядна документація відсутні. Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного Комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17 травня 2005 року, зареєстрованого в Мінюсті України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, прибудинкова територія це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою, і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

Позивач надав суду копію плану прибудинкової території, згідно якого проводиться прибирання ділянки двірниками ТОВ «Житлорембудсервіс» та оплата цих послуг мешканцями житлового будинку (а. с. 112-113). Проте такий план не є тим правовстановлюючим документом, який надає право власності чи користування земельною ділянкою.

У відповідності до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-яким не забороненим законом способом захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Завданням цивільного судочинства згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Позивач своє порушене право обумовлює тим, що передача земельної ділянки у власність ОСОБА_6 створює йому, а також іншим мешканцям будинку АДРЕСА_1 перешкоди у користуванні прибудинковою земельною ділянкою. Проте він не зазначає. в чому саме ці перешкоди полягають. Доказів про те, що гараж, наприклад, заважає проїзду у двір, або розміщений на території, яку займав дитячий майданчик, і т.і. суду не надані.

Позивач також не обґрунтовує свої вимоги посиланням на такі обставини, як порушенням ОСОБА_6 умов використання земельної ділянки наприклад, недотримання ним правил добросусідства або незабезпечення цілодобового доступу на земельну ділянку персоналу та транспортним засобам інженерних служб міста з метою прокладання, ремонту та обслуговування мереж.

Виходячи із вищевикладеного, суд дійшов до висновку про те, що в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, оскаржувані рішення міської ради не зачіпають конкретних прав позивача.

Керуючись ст.ст. 263 265 ЦПК України, - суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до Кременчуцької міської ради, Управління містобудування та архітектури Кременчуцької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Кременчуцької міської ради від 01.04.2016 року щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 та рішення Кременчуцької міської ради від 30.08.2016 року про затвердження ОСОБА_6 проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 60 кв.м. для будівництва індивідуального гаража (код КВЦПЗ В 02.05) по АДРЕСА_1 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 02.11.2018 року.

Суддя