П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2018 року

м. Рівне

Справа № 560/426/18

Провадження № 22-ц/787/1532/2018

Головуючий суддя у суді 1 інстанції: ОСОБА_1

Дата, час і місце ухвалення рішення:

08.06.2017 р. о 18 год. 30 хв. у м. Дубровиця Рівненської області

Повний текст рішення складено: 18.06.2018 р.

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 8 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Мотивуючи позов, вказувала, що 18 квітня 2017 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований Дубровицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненської області, про що складено актовий запис а/з №34. 17 жовтня 2017 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу її прізвище змінено на "Павловець". З відповідачем у них народилась донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 нехтує своїми батьківськими обов'язками і не надає відповідної матеріальної допомоги на утримання дитини Дочка повністю перебуває на її утриманні. Відповідач є працездатний, працевлаштований, має офіційне джерело та значний рівень доходів. Розмір аліментів, який вона просить стягнути з відповідача на утримання дитини, є для нього реальним, не погіршить його матеріальне становище, а навпаки, змусить турбуватися про дитину.

З урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття з проведенням індексації розміру аліментів відповідно до закону. Крім того, просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на своє утримання, як матері дитини відповідача у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, починаючи з дня пред'явлення даного позову та до досягнення донькою - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, трирічного віку.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 8 червня 2018 року позов задоволено частково:

Стягнено з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви, тобто 21 березня 2018 року і до досягнення донькою повноліття.

Стягнено з ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 на період, починаючи з 21 березня 2018 року і до досягнення донькою - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, трьохрічного віку, аліменти в розмірі 1/10 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 704,80 гривень судового збору.

На рішення суду відповідач подав апеляційну скаргу, де посилається на його незаконність та необґрунтованість, що фактично полягали у неправильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

На її обґрунтування зазначав, що при визначенні розміру аліментів суд не врахував положень ст. 182 СК України. Вказував, що його середньомісячний дохід становить 20 733 гривні, однак з них він надає допомогу батькам - приблизно 3 000 гривень щомісяця, які отримують заробітну плату нижче встановленого мінімального розміру та мають проблеми зі здоровям; мати є інвалідом третьої групи. Крім того, він винаймає житло в м. Києві, за оренду якого сплачує 8 000 гривень, витрачає на продукти харчування приблизно 3 500 гривень. Після вирахування всіх необхідних витрат у нього залишається приблизно 5 633 гривні. При цьому не враховано витрат на одяг та можливе лікування.

Також брав до уваги, що батьки позивача мають значні статки, рухоме та нерухоме майно, а тому позивач та дитина є матеріально забезпеченими. Проблем зі здоровям у дитини немає.

Вважає, що твердження позивача щодо уникнення від надання матеріальної допомоги на утримання дочки не відповідає дійсності, оскільки позивач перешкоджає відвідуванням дитини. Від його пропозиції надавати допомогу в розмірі, в якому він має можливість, відмовляється.

Мінімальний розмір аліментів на дитину становить 50 відсотків прожиткового мінімуму 746 гривень, а тому розмір аліментів, визначений судом, вважав непомірно завищеним. Судом фактично було звільнено позивача від обовязку утримувати дитину, який відповідно до ст. 190 Сімейного кодексу України покладається на обох батьків.

Вказував, що ухвалюючи рішення в частині стягнення аліментів на дружину, суд не врахував положень ч.4 ст. 84 СК України щодо можливості чоловіка надавати матеріальну допомогу та ст.ст. 80, 83 СК України. Відповідно до ст. 83 цього Кодексу рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмеження його строком, якщо подружжя перебувала в шлюбних відносинах нетривалий час. Положення цієї статті, на його думку, поширюється і на осіб, у яких право на аліменти виникло після розірвання шлюбу. Тому вважав, що колишня дружина не може претендувати на її утримання після розірвання шлюбу, оскільки він тривав лише шість місяців, фактично ж проживали чотири, спільного господарства не вели.

У резолютивній частині рішення вказано, що аліменти на утримання дружини підлягають стягненню з дня предявлення позову і до досягнення донькою трирічного віку. Однак відповідно до вимог ст. 191 СК України аліменти на утримання дружини повинні встановлюватись з дня набранням рішення законної сили.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове, яким зменшити розмір стягнутих аліментів на утримання дитини до 1/6 усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня предявлення позову та до досягнення дитиною повноліття. В решті позовних вимог - відмовити.

У поданому відзиві представник позивача, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобовязаний утримувати свою дочку та позивача до досягнення дитиною трьох років і має таку матеріальну можливість. Стягнення аліментів присуджено на утримання і дитини, і на утримання відповідача з дня пред'явлення позову.

Матеріалами справи встановлено, і ці обставини сторонами не оспорюються, що 18 квітня 2017 року між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований Дубровицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, про що складено відповідний актовий запис №34 (а.с.9).

В подальшому на підставі рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2017 року їхній шлюб розірвано. Після цього прізвище позивача змінено на "Павловець" (а.с.11)

З копій свідоцтва про народження серії І-ГЮ №292366 від 14 березня 2018 року встановлено, що 9 березня 2018 року народилась ОСОБА_4, а її батьком значиться ОСОБА_2 (а.с.10).

Дитина проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні.

Спірні правовідносини виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх батьківських зобов'язань щодо надання матеріальної допомоги та утримання своєї дитини дочки ОСОБА_5 та на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

Частиною 2 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти) присуджується у частці від доходу її матері, батька і ( або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотквів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення.

З довідки № 21/2/2-911 від 8 червня 2018 року видно, що за травень місяць грошове забезпечення відповідача становить 20 733 гривні (а.с. 132).

Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

За умовами, встановленими ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, та ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого врахування інтересів дитини.

Повно і правильно зясувавши обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, врахувавши положення сімейного законодавства, а також роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", суд зробив правильний висновок, що обов'язком обох батьків є утримання дитини до досягнення повноліття. При цьому взято до уваги, що відповідач є працездатним, інших осіб на своєму утриманні не має, малолітня дитина проживає разом із позивачем та перебуває на повному її матеріальному утриманні, а домовленості між нею та відповідачем про способи виконання обов'язку утримувати дитину не досягнуто.

Отже, визначений судом розмір аліментів у 1/4 частину всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Щодо стягнення аліментів на утримання дружини у розмірі 1/10 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення дитиною трьох років, то колегія суддів, не визнаючи доводів апеляційної скарги, погоджується з правильністю висновків суду.

Згідно з положенням ч.ч. 1, 2 статті 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

За змістом ч.ч.2, 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення нею трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Тобто метою законодавчого закріплення права матері на отримання аліментів на дитину і на своє утримання є, перш за все, захист інтересів дитини, забезпечення її грошовими коштами, необхідними для її життєдіяльності.

З урахуванням того, що позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною, тому потребує матеріальної допомоги від батька дитини, який має можливість надавати таку допомогу, оскільки він працює та отримує заробітну плату, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини у розмірі 1/10 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Однак з тезою про початок перебігу стягнення аліментів колегія суддів не може погодитися, адже правила ст. 191 СК України дозволяють стягнення аліментів з дня пред'явлення позову лише в одному випадку у разі стягнення аліментів на утримання дитини.

Тому в цій частині рішення суду слід змінити, визначивши дату початку їх стягнення з дня набрання рішенням суду законної сили, тобто з дня прийняття цієї постанови.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач за своїм матеріальним станом не може сплачувати аліменти у розмірі, визначеному за рішенням суду, а судом безпідставно не були враховані його витрати, не заслуговують на увагу і спростовуються правильністю висновків суду першої інстанції.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканням для часткової зміни оскаржуваного рішення відповідно до абз. першого ч. 2 ст. 376 ЦПК України є неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

Понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги судовий збір згідно зі ст. 141 ЦПК України слід віднести на його рахунок.

На підставі ст. 191 СК України, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 частково задовольнити.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 8 червня 2018 року частково змінити, вважаючи "27 вересня 2018 року" як дату початку стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку замість помилкової "21 березня 2018 року".

В решті рішення суду першої інстанції (про стягнення аліментів на дитину, стягнення аліментів на ОСОБА_3 до досягнення дочкою трирічного віку, стягнення судового збору) залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: