РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2018 року м. Житомир

Богунский районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Перекупка І.Г.,

при секретарі Поліщук К.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Богунского районного суду м. Житомира справу за позовом ОСОБА_1 до директора ТОВ «Агропроменерго» ОСОБА_3 про визнання переведення на іншу посаду незаконнім і поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В:

31 жовтня 2016 року позивач звернулася з позовом до ТОВ Агропроменерго про визнання її переведення на посаду менеджера незаконним і поновлення на посаді головного бухгалтера, стягнення моральної шкоди, суми заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат на правову допомогу. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 09 жовтня 2013 р. працювала головним бухгалтером ТОВ Агропроменерго. Наказом директора, з яким її не було ознайомлено, переведена з посади головного бухгалтера на посаду менеджера. 16.06.2016 р. рішенням загальних зборів посаду менеджера було скорочено, а згодом директором підписано наказ, згідно якого її було звільнено з роботи. Вважає, що переведення її на посаду менеджера було не законним, проведено з метою послаблення контролю за діяльністю товариства та подальшого звільнення з роботи.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав повністю. На обґрунтування заперечень зазначив, що 09.10.2013 р. позивач була прийнята на посаду головного бухгалтера ТОВ Агропроменерго. 14.02.2014 р. на ім'я директора підприємства власноручно написала заяву про переведення її на посаду менеджера з 17.02.2014 р. Вказане переведення було оформлено наказом № 7 від 17.02.2014 р., від ознайомлення з яким вона відмовилась, про що у той же день було складено відповідний акт про відмову. Трудова книжка знаходилась у ОСОБА_1, запис про переведення не було внесено у звязку з відмовою надати трудову книжку, про що свідчить акт про відмову надати трудову книжки від 20.02.2014 р. та доповідна записка головного бухгалтера. Після переведення ОСОБА_1 приступила до виконання обовязків на посаді менеджера і продовжувала їх виконувати до 29.08.2016 року. Вважає, що переведення на іншу посаду відбулося у відповідності до вимог ч.1 ст.32 КзпП України. У подальшому у звязку зі скороченням штату працівників на підставі протоколу № 5 загальних зборів ТОВ Агропроменерго від 26.05.2016 року 21 червня 2016 року за два місяці до звільнення її попередили про наступне вивільнення згідно наказу №20 від 16.06.2016 року. У звязку з відсутністю інших вільних посад 29.08.2016 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи за скороченням штату працівників з дотриманням вимог ст.49-2 КзпП України. Відповідач також зазначив, що позивач звернулась до суду з пропуском тримісячного строку, встановленого ч.1 ст.233 КзпП України, оскільки вона дізналась про своє переведення з 17.02.2014 року, так як з цього дня і до дня свого звільнення 29.08.2016 року виконувала свої обовязки за посадою менеджера. На підтвердження викладених доводів відповідачем надані копії відповідних документів.

Позовна заява у звязку з недоліками ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 02.11.2016 р. була залишена без руху. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 18.11.2016 р. відкрито провадження у справі. За заявами представників сторін для ознайомлення з матеріалами справи, неявкою сторін, а також необхідністю витребування документів у судовому засіданні оголошувались перерви.

За клопотаннями представника позивача судом були витребувані та досліджені додаткові докази, а саме інформація про сплату податків ТОВ Агропроенерго, індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5, копія наказу № 7 від 17.02.2014 року про переведення ОСОБА_1 на посаду менеджера, копія протоколу № 5 загальних зборів учасників ТОВ Агропроменерго від 26.05.2016 року, копія довідки про доходи ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера з 09.10.2013 по 16.02.2014 року та на посаді менеджера з 17.02.2014 по 29.08.2016 року.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно, повно та обєктивно дослідивши безпосередньо в судовому засіданні надані докази, суд, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 на підставі наказу № 191 від 09.10.2013 року 9 жовтня 2013 року була прийнята на посаду головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю Агропроменерго. 14 лютого 2014 року ОСОБА_1 на імя директора ТОВ Агропроменерго власноручно записала заяву про переведення її на посаду менеджера. Згідно наказу ТОВ Агропроменерго № 7 від 17.02.2014 року головний бухгалтер ОСОБА_1 переведена на посаду менеджера 17.02.2014 року відповідно до ст.32 КзпП України за згодою працівника. Підставою видання наказу вказана заява ОСОБА_1 від 14.02.2014 р. Від ознайомлення з наказом ОСОБА_1 відмовилась, що підтверджено актом про відмову підписати наказ про переведення на іншу посаду від 17.02.2014 року, підписаного головним бухгалтером ОСОБА_4, зварювальником ОСОБА_5 та водієм ОСОБА_6

Трудові відносини, повязані з переведенням працівника на іншу роботу, регулюються ст.32 Кодексу законів про працю України, частиною 1 якого встановлено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Оскільки ОСОБА_1 власноручно 14.02.2014 року написала заяву про переведення її з 17.02.2014 року на посаду менеджера (а.с.103), 17.02.2014 року фактично приступила до іншої роботи і впродовж тривалого періоду до 29.08.2016 року виконувала обовязки менеджера, отримувала заробітну плату за їх виконання, суд дійшов висновку, що переведення працівника на іншу посаду проведено за згодою працівника у відповідності до вимог ч.1 ст.32 КзпП України.

Крім того, заявляючи вимоги із зазначених в позові підстав, ОСОБА_1 не довела відсутність її вільного волевиявлення та тиску з боку відповідача при оформленні нею заяви про переведення на іншу посаду, отже підстав для визнання переведення на іншу посаду незаконним і поновлення на посаді не має.

Згідно ч. 1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

При вирішенні позовної вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу ТОВ Агропроменерго № 20 від 16.06.2016 року та поновлення на роботі суд виходить з наступного.

Відповідно ч.3 ст.64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що відповідно протоколу №5 загальних зборів учасників ТОВ Агропроменерго від 26.05.2016 року вирішено скоротити посаду менеджера для функціювання та ведення господарської діяльності підприємства з метою оптимізації штатної чисельності структури товариства, повідомити про скорочення посади особу, посада якої підлягає скороченню, та провести процедуру звільнення за п.1 ст.40 КзпП України.

16.06.2016 року ТОВ Агропроменерго підготовлено попередження про скорочення штату працівників та видано наказ № 20 Про скорочення посади, від ознайомлення з яким позивач відмовилась, про що свідчить акт про відмову від 16.06.2016 року, складений комісією у складі трьох працівників товариства (а.с. 169).

21.06.2016 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу ОСОБА_1 направлені для ознайомлення з супровідним листом № 75 від 21.06.2016 року попередження про скорочення штату працівників від 16.06.2016 року та наказ № 20 від 16.06.2016 року Про скорочення посади, які згідно рекомендованого повідомлення отримані позивачем 24.06.2016 року (а.с.169-173)

У звязку з відсутністю на товаристві іншої роботи ТОВ Агропроменерго на підставі наказу № 27 від 29.08.2016 року звільнено менеджера ОСОБА_1Д 29.08.2016 року з займаної посади згідно п.1 ст.40 КзпП України. Позивач у день свого звільнення ознайомилась із наказом та отримала розрахунок при звільненні (а.с.174-175). Від внесення запису про звільнення до трудової книжки відмовилась, про що було складено відповідний акт про відмову у наданні трудової книжки для вчинення запису про звільнення від 29.08.2016 року, складеного комісією у складі трьох працівників ТОВ Агропроменерго (а.с.176).

Повно, всебічно та обєктивно дослідивши безпосередньо в судовому засіданні надані сторонами докази, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що вивільнення працівника проведено з дотриманням порядку, встановленого ст.49-2 КзпП України, отже підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі немає.

Відповідно ч.2 ст.235 КзпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог про поновлення на роботі, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Суд також відмовляє у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1Д про визнання нечинним та скасування наказу ТОВ Агропроменерго № 20 Про скорочення посади від 16.06.2016 року, оскільки позивачем не доведено обставин, якими має обґрунтовувати свої вимоги та не надано доказів на їх підтвердження. Окрім того цей наказ безпосередньо не призводить до порушення прав працівника, а є лише доказом дотримання порядку вивільнення працівника, встановленого ст.49-2 КзпП України.

Відповідно ст.237-1 КзпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки судом не встановлено порушення законних прав позивача, тому відсутні й підстави для задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

При вирішенні питання щодо предявлення позову, повязаного з вирішенням індивідуального трудового спору до належного відповідача, суд виходить за наступного.

Статтею 21 КзпП України дано визначення трудового договору як угоди між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 221 глави XV Індивідуальні трудові спори КзпП України встановлено, що трудові спори розглядаються:1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору.

Виходячи з аналізу норм трудового законодавства, належним відповідачем при розгляді трудового спору у даній справі має бути юридична особа, а не її директор як посадова особа.

Зясовуючи питання строку звернення до суду працівника за вирішенням трудового спору, суд керується ст.233 КзпП України, відповідно якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору беспосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Визначений ч. 1 ст.233 КзпП України строк звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору є обов'язковим і застосовується незалежно від заяви сторін.

ОСОБА_1 була обізнана про існування наказу № 7 від 17.02.2014 року про переведення її на посаду менеджера, упродовж тривалого періоду з 17.02.2014 року по 29.08.2016 року виконувала обовязки менеджера, про звільнення з посади дізналась 29.08.2016 року при ознайомленні з наказом № 27 від 29.08.2016 р та під час отримання розрахунку при звільненні, а з позовом до суду вона звернулася 31.10.2016 року, причини, які б вказували на поважність пропуску звернення до суду не зазначила.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до директора ТОВ Агропроменерго ОСОБА_3 про визнання наказу № 7 від 17.02.2014 року про переведення на іншу посаду незаконним, визнання нечинним та скасування наказу № 20 від 16.06.2016 року Про скорочення посади, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди є безпідставними, заявлені до неналежного відповідача, після спливу тримісячного строку, а у спорі щодо звільнення - місячного строку, тому задоволенню не підлягають.

Відповідно ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, на підставі ст.12,13,264,265,273,354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до директора ТОВ «Агропроменерго» ОСОБА_3 про визнання переведення на іншу посаду незаконнім і по-новлення на посаді, відмовити.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення терміну подачі апеляційної скарги, яка може бути подана до Житомирського апеляційного суду через Богунский районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний тест рішення виготовлено та підписано 29.10.218 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса проживання вул Щорса, 94 кв 162, м.Житомир

Відповідач: Директор Товариства з обмеженою відповідальністю Агропроменерго ОСОБА_3, адреса АДРЕСА_1, юридична адреса Товариства з обмеженою відповідальністю Агропроменерго вул Крошенська, 30 кв 103, місто Житомир, 10031, код 31888598

Суддя Богунського районного

суду м. Житомира І.Г. Перекупка