АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» вересня 2018 року

м. Харків

справа № 645/4399/17

провадження № 22-ц/790/4639/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» - ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року, ухвалене суддею Іващенко С.О., -

ВСТАНОВИВ:

05 жовтня 2017 публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 «ПриватБанк» (далі - банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В даному позові просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 17 грудня 2013 року в розмірі 105387,58 грн., з яких: 7405,61 грн. заборгованість за кредитом; 89087,32 заборгованість по процентам за користування кредитом; 3400,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 4994,65 грн. штраф (процентна складова), а також судові витрати в розмірі 1 600,00 грн.

В обґрунтування позову банк зазначив, що відповідно до укладеного договору без номеру від 25 грудня 2013 року, відповідач отримав кредит в розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом в заяві. При укладенні вказаного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою врегульовано норми щодо договорів приєднання. Відповідач свої зобовязання щодо повернення кредиту належним чином не виконав, в звязку з чим у нього станом на 12 вересня 2017 року виникла вказана вище заборгованість в загальному розмірі 105387,58 грн., яку банк просить стягнути на свою користь (а.с. 1-2).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено у звязку з недоведеністю (а.с. 132-133).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник банку 23 липня 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, недотримання вимог щодо повного, всебічного та обєктивного зясування обставин справи. Зазначає, що між банком та відповідачем у відповідності до положень чинного законодавства України було укладено договір приєднання та чинне законодавство України не передбачає обовязкового підписання всіх складових документів, що складають один цілий договір, а узгодження приєднання з боку сторони, яка не приймає участь у їх розробці та лише приєднується до них, може відбуватись у будь-якій формі, зокрема, підписанням типової анкети-заяви. На картку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 300,00 грн., який було збільшено до 8000,00 грн. Доказами користування кредитними коштами є виписка по рахунку. Верховний суд в постановах від 07 березня 2018 року, від 06 лютого 2018 року, від 21 березня 2018 року зазначав на відсутність необхідності підписання позичальниками Умов та Правил надання банківських послуг. Строк позовної давності банком не пропущено, тому що останній платіж здійснено 27 листопада 2014 року, а з позовом банк звернувся до суду 30 вересня 2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності (а.с. 136-139).

Крім того, 03 серпня 2018 року представником банку подано письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідач була обізнана про підвищення процентної ставки, оскільки зобовязалась періодично ознайомлюватись зі зміною умов і тарифів на сайті банку, а також шляхом отримання виписок (а.с. 236-239).

27 серпня 2018 року представником відповідача ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування посилається на ту обставину, що згідно розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року належними доказами, які б підтверджували наявність заборгованості та її розмір, можуть бути первинні документи, які банком не надані. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року по справі № 226/3556/15-ц, який зазначив, що ненадання банком доказів із підписом позичальника про ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами свідчить, що вказані документи не можна вважати складової частиною укладеного договору. До вимог про стягнення пені застосовується позовна давність тривалістю один рік, до вимог щодо стягнення періодичних платежів позовна давність обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу. Оскільки відповідач не підписував і не погоджувався на кредитування відкритого поточного рахунку, підписання заяв про відкриття рахунку та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг без досягнення згоди сторони щодо всіх істотних умов кредитного договору, не може свідчити про існування будь-яких кредитних відносин та зобовязань між сторонами. Відповідач не підписував Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи банку, працівники банку його з вказаними документами не ознайомили. Отже, вони не є складовою частиною договору, що узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року по справі № 6-240цс14, яка стосувалась застосування строків позовної давності.

Крім того, в заяві від 27 серпня 2018 року представник відповідача просить відмовити у долученні доказів, доданих до апеляційної скарги, які не були подані суду першої інстанції, оскільки банком не доведено обєктивної та незалежної від нього причини неподання доказів суду першої інстанції

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2018 року закінчено підготовку апеляційного розгляду даної цивільної справи, справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Оцінюючи аргументи, викладені в апеляційних скаргах позивача та відповідача, колегія суддів в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає не повною мірою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що із анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг неможливо встановити, якою саме послугою банку виявив бажання скористатись відповідач. Так, в Анкеті-заяві навпроти даних щодо того, яку послугу бажає замовити відповідач, нічого не зазначено, бажаний кредитний ліміт не вказаний, позначення про отримання відповідачем памятки клієнта також відсутні. В своїх запереченнях представник відповідача посилається на неправильний розрахунок заборгованості за кредитним договором. Зазначені доводи суд не може перевірити, оскільки з наданих до позовної заяви доказів неможливо встановити, яку саме картку отримав відповідач та за якими тарифами необхідно робити розрахунок.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 грудня 2013 року відповідачем власноруч було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 5).

З тексту даної анкети-заяви вбачається, що відповідач висловив свою згоду на те, що дана анкета-заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Також в анкеті-заяві зазначено, що відповідач ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення та згодний з його умовами. Крім того, в анкеті-заяві зазначено, що відповідач ознайомлений та погоджується з Умовами та правилами надання послуги накопичення «Копилка». Також в анкеті-заяві відповідачем було зазначено, що він зобовязується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПАТ КБ «Приватбанк».

Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, було укладено в письмовій формі кредитний договір.

Представник відповідача в своїх письмових поясненнях визнала факт отримання відповідачем 25 грудня 2013 року кредиту в розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, та заперечувала лише в частині визначення розміру заборгованості згідно наданого банком розрахунку заборгованості. Крім того, наполягала на застосуванні позовної давності (а.с. 64-69).

Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у погодженому сторонами розмірі.

Відповідач покладені на нього зобовязання належним чином не виконував, зважаючи на що у нього утворилась заборгованість, яка згідно доводів банку та наданого останнім розрахунку, складає 105387,58 грн.

21 березня 2018 року представником відповідача до суду першої інстанції подано заяву про застосування позовної давності, в якій зазначено на застосуванні позовної давності до вимог банку (а.с. 70-71).

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 614 цс 14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк». Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки,а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно п. 2.1.1.2.11. Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, які були додані банком до позовної заяви, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицевому боці картки, включно. Забороняється використання картки зі строком дії, що сплив.

Відповідно до п. 2.1.1.2.12. вказаних Умов та правил надання банківських послуг, по закінченню строку дії відповідна кредитна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), за зверненням клієнта.

Як вбачається з відповіді на відзив представника банку (а.с. 80-85), а також довідки банку від 08 травня 2018 року (а.с. 113), строк дії кредитної картки відповідача було встановлено до жовтня 2017 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає доведеним, що строк дії кредитної картки відповідача був встановлений до 01 жовтня 2017 року.

За таких обставин, враховуючи наведене вище правові позиції та висновки Верховного Суду України, Верховного Суду, початок перебігу трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі почався 01 жовтня 2017 року, а щодо періодичних платежів з моменту несплати чергового платежу, зокрема щодо погашення процентів та сплати пені.

До суду з даним позовом позивач звернувся 05 жовтня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності, загальний строк якої дорівнює три роки.

При цьому дата внесення відповідачем останнього платежу в рахунок погашення заборгованості, виходячи з положень чинного законодавства України, має значення для вирішення питання щодо переривання перебігу позовної давності, а не для вирішення питання щодо моменту його спливу, оскільки сплив позовної давності повязується із визначенням строку виконання зобовязання.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 549 ЦК України передбачено обовязок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Вирішуючи питання щодо розміру вказаної заборгованості, колегія суддів виходить з наступного.

Позивачем в позовних вимогах зазначений розмір заборгованості за кредитом в сумі 7405,61 грн. Аналогічна сума вказана і наприкінці розрахунку заборгованості як підсумкове значення (а.с. 3-4). Разом з тим із самого розрахунку заборгованості вбачається, що в графі, яка має назву «сальдо поточної заборгованості за кредитом», вказано іншу суму, а саме 7149,05 грн., яка є незмінною з 30 травня 2014 року і по 12 вересня 2017 року, тобто по дату, станом на яку банком визначено розмір заборгованості.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з розрахунком заборгованості, виконаним представником відповідача, в частині того, що сума заборгованості за кредитом складає 7149,05 грн. (а.с. 72).

За таких обставин колегія суддів вважає, що банком доведений розмір заборгованості за кредитом в сумі 7149,05 грн., та стягує вказану заборгованість з відповідача.

Також колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог банку про стягнення заборгованості за процентами в межах строку позовної давності щодо вказаних місячних платежів, а саме за період з 05 жовтня 2014 року по 12 вересня 2017 року, тобто за три роки, що передували зверненню банку до суду з даним позовом.

Оцінюючи наявність підстав для підвищення банком процентної ставки за кредитом, колегія суддів керується правовими позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року по справі № 6-1374 цс17, сторонами якої були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник.

Так, Верховним Судом України в цих правових позиціях було зазначено, що у разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України, банком не надано суду належних та допустимих доказів належного повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом, зокрема вручення відповідного листа відповідачу під розписку.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку щодо недоведення банком факту дотримання процедури повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки, та, як наслідок до висновку про безпідставне збільшення банком процентної ставки.

Враховуючи наведене, колегія суддів стягує проценти за користування кредитом в межах строку позовної давності, за період з 05 жовтня 2014 року по 12 вересня 2017, виходячи із процентної ставки 30 % річних, яка діяла станом на час укладення та за якою згідно розрахунку заборгованості банк нараховував проценти з 30 грудня 2013 року по 30 серпня 2014 року.

Період часу з 05 жовтня 2014 року по 12 вересня 2017 року включає в себе 1074 дня. Таким чином, проценти за вказаний період дорівнюють 6398,40 грн. (7149,05 грн. Х 1074 дня Х 30 % / 360).

Враховуючи наведене, колегія суддів стягує з відповідача на користь банку заборгованість за процентами в розмірі 6398,40 грн.

Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Пунктом 2.1.1.12.6.1. Умов таправил надання банківських послуг передбачено сплату пені за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі, що дорівнює сумі базової процентної ставки за договором /30 , що нараховується за кожний день.

Таким чином, вимоги банку про стягнення неустойки підлягають задоволенню, з урахуванням строку позовної давності, за період з 05 жовтня 2016 року по 12 вересня 2017 року.

З наданого банком розрахунку заборгованості (а.с. 3-4) колегія суддів позбавлена можливості визначити розмір пені накопичувальним підсумком станом на 05 жовтня 2016 року. За таких обставин колегія суддів розраховує пеню, виходячи з її розміру накопичувальним підсумком станом на 31 жовтня 2016 року, оскільки всупереч засад змагальності та диспозитивності цивільного судочинства банком не надано суду доказів розміру вказаної заборгованості станом на 05 жовтня 2016 року. Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості (а.с. 3-4), заборгованість відповідача за пенею за вказаний період складає 1000,00 грн. (3400,00 грн. 2400,00 грн.), які колегія суддів стягує з відповідача на користь позивача

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу (фіксованої частини в розмірі 500,00 грн. та процентної складової в розмірі 4994,65 грн.), то колегія суддів відмовляє у вказаних вимогах з наступних підстав.

Як вбачається з правових позицій, викладених в постановах Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи, що колегією суддів частково задоволено позовні вимоги в частині стягнення пені за період позовної давності, відсутні підстави для стягнення нарахованих банком штрафів за прострочення відповідачем виконання грошового зобовязання.

За таких обставин суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом в розмірі 7149,05 грн., заборгованості за процентами в розмірі 6398,40 грн. та заборгованості за пенею в розмірі 1000,00 грн., всього заборгованості в розмірі 14547,45 грн.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів у відповідній частині не погоджується з розрахунком заборгованості, виконаним представником позивача (а.с. 3-4).

Також колегія суддів у відповідній частині не погоджується з розрахунком заборгованості, виконаним представником відповідача, згідно якого заборгованість за процентами складає 6440,02 грн., заборгованість за пенею 6262,57 грн. (а.с. 72).

Оцінюючи інші доводи та аргументи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів керується наступним.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу відносно того, що відповідач не ознайомлювалась з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами та не підписувала їх, колегією суддів не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки в заяві-анкеті зазначено, що відповідач ознайомилась та погоджується з договором про надання банківських послуг, який складається в тому числі з Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів банку. Належність підпису на вказаній анкеті-заяві саме відповідачу, останнім не заперечувалась. Таким чином, вказані доводи відповідача спростовуються документами, які були ним власноруч підписані.

Крім мотивів, викладених вище, колегія суддів також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04 квітня 2018 року по справі № 357/12292/16-ц, в якій зазначено, що неоспорювання кредитного договору, часткове його виконання відповідно до ст. 204 ЦК України свідчить про правомірність цього правочину. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття умов цього договору.

Як вбачається з матеріалів даної цивільної справи, відповідач також не заперечував факт підписання ним анкети-заяви, в письмових запереченнях визнав факт отримання ним кредиту. З даних розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість, тобто виконував договір.

Пунктом 2.1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що підписання даного договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Також згідно п. 2.1.1.2.3. Умов та правил надання банківських послуг, клієнт надає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

Таким чином, укладення кредитного договору між сторонами відбулось згідно чинного законодавства України. Збільшення кредитного ліміту банком проводилось відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, з якими відповідач був ознайомлений, що підтверджується його особистим підписом в анкеті-заяві.

Крім того, колегія суддів враховує, що в разі незгоди відповідача із збільшенням розміру кредитного ліміту, він мав можливість не використовувати зазначений кредитний ліміт в більшому розмірі, проте скористався збільшеним кредитним лімітом, тим самим фактично висловивши свою згоду на таке збільшення.

Враховуючи наведене вище, в тому числі правові висновки Верховного Суду, колегія суддів відхиляє аргументи представника відповідача щодо недосягнення згоди з усіх умов кредитного договору у звязку із непідписанням Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів банку, а також щодо відсутності належних та допустимих доказів наявності заборгованості. Відповідно, колегія суддів не приймає і відповідні посилання представника позивача на судову практику, оскільки зазначені аргументи спростовуються правовими позиціями та висновками Верховного Суду України та Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційну скаргу представника банку задовольняє частково, скасовує рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Банком під час предявлення позову було сплачено судовий збір в розмірі 1600,00 грн., під час подання апеляційної скарги в розмірі 2400,00 грн., всього в розмірі 4000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів розподіляє судові витрати на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем було предявлено позовні вимоги в розмірі 105387,58 грн., колегією суддів задоволені позовні вимоги в розмірі 14547,45 грн. Пропорційно розміру задоволених позовних вимог суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551,15 грн.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргупредставника публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором без номера від 25 грудня 2013 року в загальному розмірі 14547,45 грн., з яких 7149,05 грн. заборгованість за кредитом, 6398,40 грн. заборгованість по процентах, 1000,00 грн. заборгованість за пенею.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути зОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,15 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Постанову складено "28" вересня 2018 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

ОСОБА_5