КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/195/2018
ПО С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 року м. Київ

Справа № 760/5949/17

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Махлай Л.Д., за участю секретаря судового засідання - Станішевської Б.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_2,

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 2 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Кізюн Л.І.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 28 липня 2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. У шлюбі народилась спільна дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З відповідачем прожили в шлюбі 10 років, вели спільне господарство та будували міцні відносини. Однак, останнім часом між подружжям склались неприязні відносини у зв'язку з відсутністю взаємоповаги та взаємного порозуміння, що стало наслідком втрати з відповідачем всіх фізичних та духовних зв'язків. Збереження сім'ї та подальше проживання з відповідачем є неможливим.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини зазначила, що спільна дитина проживає разом з нею. З відповідачем, на момент подання позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. Відповідач немає іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, немає на утриманні батьків чи осіб, які потребують обов'язкового утримання з його боку, має постійне місце роботи та стабільний заробіток, тому має можливість сплачувати аліменти.

Окрім цього, за період шлюбу позивач та відповідач придбали майно, яке є предметом їхньої спільної сумісної власності як подружжя, а саме квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 56,4 кв.м., та автомобіль «Mercedes-Benz Vito 112», державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, чорного кольору, 2001 року випуску. Позивач вважає, що вказані квартира та автомобіль, які придбані за спільні кошти під час шлюбу, є об'єктами права спільної сумісної власності, їх частки у спільному майні є рівними.

Посилаючись на зазначені обставини та на підставі ст.ст.60, 69, 70, 105,110, 112, 180-181, 184 СК України просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 2 квітня 2018 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Розірвано шлюб, укладений 28 липня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,, актовий запис №371, зареєстрований Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 3 000 грн. 00 коп., але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28 березня 2017 року до 31 липня 2017 року, а з 1 серпня 2017 року до повноліття дитини - у розмірі 3 000 грн. 00 коп., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Визнано за ОСОБА_2, право власності на 1/2 частину автомобіля «Mercedes-Benz Vito 112», д.н. НОМЕР_1, рік випуску 2001.В решті позовних вимог - відмовлено.

Судом вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 2 квітня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову про поділ майна подружжя (квартири) та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, визнавши за ОСОБА_2 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, без поділу спірної квартири в натурі.

В апеляційні скарзі зазначила про те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для вирішення справи, викладені у рішенні суду висновки не відповідають обставинам та матеріалам справи, однобічно та упереджено досліджено судом матеріали справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Суд не звернув уваги на той факт, що у матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу спірної квартири, не дивлячись на те, що позивач у своїх поясненнях вказував про те, що цей документ знаходиться у відповідача.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ автомобіля сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначила, що спірна квартира була придбання за особисті кошти відповідача від продажу квартири, яка отримана останнім в дар, та від продажу квартири АДРЕСА_3, яка належала відповідачу на праві особистої приватної власності у період з 18 червня 2006 року по 23 вересня 2008 року. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 21 травня 2018 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 8 жовтня 2018 року призначено дату розгляду справи новоутвореним судом в судовому засіданні 31 жовтня 2018 року.

В судовому засідання представник позивача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_6 Апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що сторони зареєстрували шлюб 28 липня 2007 року. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Малолітній син сторін проживає разом з матір'ю, відповідач проживає окремо.

За період шлюбу подружжям придбано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito 112», д.н. НОМЕР_1, 2001 року випуску.

Крім того, судом з пояснень відповідача установлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана під час шлюбу, але не за спільні кошти, а за кошти від реалізації нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_5, право власності на яку до відповідача перейшло на підставі договору дарування, укладеного 20 жовтня 2008 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про поділ квартири, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилався відповідач в обґрунтування своїх заперечень щодо вимог позивача про поділ квартири, підтверджуються матеріалами справи, позивачем же на спростування доводів відповідача будь-яких доказів не надано.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружина та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласника у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом ( ч. ст..372 ЦК України).

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у цивільній справі № 308/11958/14-ц).

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована (зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).

Презумпція спільності майна подружжя поширюється у тому числі і на майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім'я одного з подружжя.

Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує ч.4 ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя (постанова Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).

Установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

23 січня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 56,4 кв.м, житловою площею 39,90 кв.м. за 551950 грн. (а.с.204).

Розпорядженням Київського міського голови № 125/1 від 19 лютого 2016 року перейменовано АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 (а.с.114-118).

У пункті 18 договору купівлі-продажу зазначено, що цей договір укладено за згодою дружини покупця - ОСОБА_2, на купівлю квартири, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено ІвановоюЛ.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 23 січня 2015 року за реєстровим № 80.

23 січня 2015 року ОСОБА_2 надала свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_3 нерухомого майна, а саме квартири під АДРЕСА_1, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2, адресованій нотаріальним округам (а.с.132). Також в цій заяві ОСОБА_2 підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання квартири, є їх спільною сумісною власністю, придбана квартира також буде об'єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається ними за час шлюбу, договір купівлі-продажу відповідає інтересам сім'ї. У спірній квартирі з 5 лютого 2015 року постійно проживають та зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_4, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи (а.с.119,120).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 вказувала, що спірна квартира придбана за час шлюбу, за спільні кошти.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_3 вказував на те, що спірна квартира придбана за кошти від реалізації квартири АДРЕСА_5, право власності на яку перейшло до нього на підставі договору дарування, укладеного 20 жовтня 2008 року.

У матеріалах справи містяться договір дарування укладений 20 жовтня 2008 року між ОСОБА_8 (дарувальниця) та ОСОБА_3 (обдарованим), згідно з умовами якого останній отримав у власність квартиру АДРЕСА_5 (а.с.67). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 листопада 2013 року ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_9 за вартістю 553500 грн. (а.с.67-70).

Разом з тим, сам по собі факт відчуження ОСОБА_3 у листопаді 2013 року квартири, яка належала йому на праві особистої власності, без доведення того, що кошти отримані від продажу цього майна були використані на придбання у січні 2015 року спірної квартири, не дає підстав уважати, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_3, стороною відповідача, у передбаченому ст..ст.12, 81 ЦПК України порядку , ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Наданий представником відповідача до відзиву на апеляційну скаргу договір купівлі-продажу квартири від 23 вересня 2008 року, згідно з умовами якого ОСОБА_3 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3 (квартира придбана відповідачем в 2006 році до шлюбу з позивачкою) не можна вважати належним та достатнім доказом на підтвердження того, що кошти отримані від продажу цієї квартири були використані ОСОБА_3 на придбання спірної квартири в 2015 році.

Посилання представника відповідача в судовому засіданні на те, що доходи відповідача у вигляді заробітної плати за період 2010-2013 років не давала можливості придбати спірну квартиру, а тому є підстави вважати, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, отримані від його власного майна, є лише припущенням, та не є достатніми доказами на підтвердження факту набуття спірної квартири за особисті кошти відповідача.

Отже, установивши, що квартира АДРЕСА_1 була придбана подружжям за час шлюбу, за їх спільні кошти, договір купівлі-продажу квартири укладений в інтересах сім'ї, а факт набуття спірної квартири за особисті кошти відповідача останнім не доведений, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, частки дружини та чоловіка в ній є рівними.

Суд першої інстанції належним чином не встановив фактичні обставини справи, обставини, які вважав встановленими, є недоведеними, висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам, а тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким у порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по ? частини квартири АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 2 квітня 2018 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя і ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1 / 2 частку квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1 / 2 частку квартири АДРЕСА_1.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 2 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач: О.І.Шкоріна

Судді: Л.Д. Махлай

Л.Д. Поливач