Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 727/2207/15-ц

провадження № 61-31545св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 липня 2017 року у складі судді Смотрицького В. Г. та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 13 вересня 2017 року, у складі колегії суддів: Одинака О. О., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про відшкодування витрат на реконструкцію та ремонт будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 в сумі 668 957 грн.

Позовна заява мотивована тим, що в 2001 році під час перебування у шлюбі позивачем та ОСОБА_7 було придбано житловий будинок АДРЕСА_1, однак договір купівлі-продажу цього нерухомого майна був укладений на ім'я матері ОСОБА_7 - відповідача ОСОБА_5

За час шлюбу разом з ОСОБА_7 ними були проведені будівельно-ремонтні та оздоблювальні роботи, про що відповідач ОСОБА_5 знала та не заперечувала.

Після проведення вказаних ремонтних робіт площа спірного будинку значно збільшилася та відповідно покращилися його житлові умови.

Фактичний власник будинку відповідач ОСОБА_5 у будинку не проживала, участі у проведенні будівельних робіт щодо надбудови другого поверху, їдальні та здійсненні ремонту не брала.

Позивач вважав, що оскільки добудова другого поверху, кімнати їдальні, фактична реконструкція будинку АДРЕСА_1, не прийнята до експлуатації, то він та його колишня дружина є власниками будівельних матеріалів, які використовувались для проведення будівельних робіт у спірному будинку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 140 759,66 грн . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що кошти на придбання будівельних матеріалів для проведення ремонтних робіт залучалися як відповідачем ОСОБА_5, так і подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з розрахунку 1/2 частини відповідач та 1/2 частини позивач з колишньою дружиною. Оскільки добудова другого поверху, добудова кімнати їдальні, фактична реконструкція спірного будинку не прийнята в експлуатацію, отже ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є власниками частини будівельних матеріалів, які використовувались для проведення будівельних робіт у цьому будинку. ОСОБА_4 не пропустив трирічний строк для звернення з цим позовом до суду, оскільки право на звернення у нього виникло з моменту винесення рішення Шевченківським районним судом міста Чернівці про розірвання шлюбу.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 липня 2017 року скасовано. В позові ОСОБА_4 про відшкодування витрат на реконструкцію та ремонт будинку відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_5 не набула права власності на спірний об'єкт нерухомості, який виник після проведення реконструкції будинку, проведення будівельно-ремонтних та оздоблювальних робіт, оскільки такий об'єкт нерухомості є самочинним будівництвом.

Крім того, позивач ОСОБА_4 не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що роботи з проведення реконструкції та ремонту спірного будинку проводились за рахунок спільних коштів подружжя.

22 вересня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції при вирішенні спору не було враховано платіжні документи, які свідчать про проведення ним та ОСОБА_7 реконструкції будинку, не взято до уваги висновок судової будівельної експертизи № 15113.

Крім того заявник зазначає, що висновки апеляційного суду про те, що відповідач не набула права власності на спірний будинок, який виник після проведення реконструкції будинку, проведення ремонтних та оздоблювальних робіт, оскільки такий об'єкт нерухомості є самочинним будівництвом, ґрунтуються на припущеннях та жодним чином не підтверджено.

28 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 надіслала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, у якому просила касаційну скаргу відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на додержання апеляційним судом норм матеріального та процесуального права при постановленні оскарженого рішення.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справу № 727/2207/15 та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

19 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду цю справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 16 березня 2001 року ОСОБА_5. на підставі договору купівлі-продажу придбала у власність житловий будинок, літера «А» з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 грудня 2012 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 розірвано.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 13 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування витрат, затрачених на реконструкцію та ремонт житлового будинку позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у відшкодування витрат, витрачених на реконструкцію та ремонт житлового будинку АДРЕСА_1 суму 3 666, 58 грн.

Цим рішенням встановлено, що протягом 2002-2010 років було здійснено реконструкцію будинку, проведені будівельно-ремонтні та оздоблювальні роботи з метою покращення житлових умов, зокрема: реконструкція в межах існуючого горища будинку та надбудовано повноцінний другий поверх, повністю накрито дах будинку металочерепицею; добудовано столову; замінено вікна; влаштовано сходовий марш з перилами; утеплено зовнішні стіни та підлоги будинку; поштукатурено стіни та обшито гіпсокартоном стелю; залито стяжкою підлогу; встановлено підлогу з ламінату; замінено газове опалення (труби, батареї, газовий котел); замінено огорожу із звичайної цегли на декоративну цеглу; виконані внутрішні та зовнішні малярні роботи, що підтверджується копією поповерхового плану.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 25 лютого 2016 року №15113, складеного судовим експертом ОСОБА_9, вартість проведених робіт (невід'ємних поліпшень) в будинку АДРЕСА_1 станом на 25 лютого 2016 року складає 668 957 грн.

Частинами першої-другої статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За приписами частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у рішенні суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що встановлені обставини у справі вказують на те, що ОСОБА_5 не набула права власності на об'єкт нерухомості, який виник після проведення реконструкції будинку, проведення будівельно-ремонтних та оздоблювальних робіт, оскільки такий об'єкт нерухомості є самочинним будівництвом.

Крім того, ОСОБА_4 не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що роботи по проведенню реконструкції та ремонту спірного будинку проводились за рахунок спільних коштів подружжя.

Апеляційним судом також було перевірено доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо особистих коштів, які були ним витрачені на проведення вказаних вище робіт в будинку АДРЕСА_1, та правильно зауважено, що такий спір був предметом розгляду у цивільній справі № 727/5820/14-ц, за результатом розгляду якої позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені частково.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом при ухваленні рішення не було враховано висновок судової будівельно-технічної експертизи № 15113, складеного 25 лютого 2016 року судовим експертом ОСОБА_9, проведеної у межах цієї справи є необґрунтованими, оскільки за приписами частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. З тексту рішення апеляційного суду вбачається, що апеляційний суд врахував згаданий висновок експертизи разом з іншими наданими сторонами доказами при перегляді судового рішення суду першої інстанції та дійшов висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову.

Інші доводи касаційної скарги заявника були предметом перевірки у суді апеляційної інстанції та цим обставинам надана належна оцінка.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19 лютого 2009 року вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик