Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2/501/4/15

провадження № 61-15327св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_8,

третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року у складі колегії суддів: Фальчук В. П.,Таварткіладзе О. М., Оверіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2012 року ОСОБА_4звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та втрату права користування житлом.

У лютому 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що позичальник ОСОБА_4 та поручителі ОСОБА_5 і ОСОБА_8 умови кредитного договору не виконують, заборгованість не сплачують, у зв'язку з чим станом на 26 серпня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 1 868 485,94 грн та заборгованість за комісією у розмірі 41 348,00 грн. При цьому банк зазначив, що право вимоги за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_4 і ТОВ «Промінвестбанк» перейшло до ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору переуступки права вимоги, укладеного з кредитором відповідачів 30 червня 2010 року.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів вказану заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Іллічівського міського суду від 07 квітня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_5 і ОСОБА_7 із цього помешкання. Визнано ОСОБА_7 такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що банк ухилявся від неодноразових вимог надати розрахунок заборгованості з урахуванням періодичного погашення ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором та рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 квітня 2009 року про стягнення із ОСОБА_4 заборгованості.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволених вимог ОСОБА_4 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд скасовуючи залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову ПАТ «Дельта Банк» виходив із недоведеності вимог банку щодо розміру заборгованості.

У квітні 2017 року ПАТ «Дельта Банк»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ПАТ «Дельта Банк» та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, банк набув право вимоги за кредитним договором 30 червня 2010 року, в якому вказаний фактичний розмір заборгованості у розмірі 151 139,73 дол. США , що свідчить про те, що попередній кредитор при передачі прав вимог врахував здійснення боржником погашення заборгованості.

Ухвалою від 29 червня 2017 року відкрито провадження у справі та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

28 березня 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 не оскаржується, а тому є таким, що набрало законної сили.

Судом установлено, що 23 лютого 2007 року між ОСОБА_4 і ТОВ «Укрпромбанк» укладений кредитний договір № 8-55/ПК-02/07, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 145 000,00 дол. США строком до 22 лютого 2027 року, для придбання квартири АДРЕСА_1.

Цього ж дня між ТОВ «Укрпромбанк» і ОСОБА_8 укладений договір поруки № 8-55/ПК-02/07/П, за умовами якого остання взяла на себе зобов'язання виконати умови кредитного договору у разі невиконання цих умов позичальником.

19 лютого 2009 року між ТОВ «Укрпромбанк» і ОСОБА_5 укладений договір поруки № 8-55/ZФПОР-08-01, за умовами якого вона взяла на себе зобов'язання виконати умови кредитного договору у разі невиконання цих умов позичальником.

23 лютого 2007 року між ОСОБА_4 і ТОВ «Укрпромбанк» укладений іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16 квітня 2009 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Укрпромбанк» заборгованість за кредитним договором № 8-55/ПК-02/07 у загальному розмірі 725 066,68 грн, яка утворилася станом на 26 грудня 2007 року.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ «Дельта Банк» вказує на те, що у зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 своїх зобов'язань за договором утворилася заборгованість у розмірі 1 868 485,94 грн та заборгованість за комісією у розмірі 41 348,00 грн.

Із розрахунку заборгованості наданого позивачем убачається, що банк нараховує заборгованість за кредитним договором, починаючи з 01 липня 2010 року по 26 серпня 2014 року, включаючи туди тіло кредиту (як суму простроченої заборгованості так і суму поточної заборгованості) та комісію, а також вказує заборгованість за відсотками не надаючи розрахунок такої заборгованості. При цьому у заборгованість включено суму боргу за тілом кредиту, яке вже стягнуто рішенням Іллічівського міського суду від 16 квітня 2009 року. Крім того, в розрахунку позивача не вказані грошові суми у загальному розмірі 20 9212,09 грн, які сплачені поручителем ОСОБА_5 згідно з банківськими квитанціями від 18 лютого 2009 року та 04 березня 2009 року.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як установлено статтями 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, у встановлений строк (термін).

Станом на час розгляду вказаної справи в суді був чинним ЦПК України 2004 року.

Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 4 ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року).

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Установивши, що ПАТ «Дельта Банк» звертаючись із вимогами про стягнення заборгованості не надав жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував нараховану ним заборгованість, суд першої інстанції, з яким цілком аргументовано погодився й суд апеляційної інстанції в цій частині, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк».

Вимоги позивача які включають в себе заборгованість стягнуту за рішенням суду, яке набрало законної сили є подвійною відповідальністю.

Отже, оскільки банк не виконав вимоги суду про надання нового розрахунку заборгованості з урахуванням рішення суду від 16 квітня 2009 року та здійснених виплат за кредитом, правильним є висновок місцевого суду, із яким обґрунтовано погодився й апеляційний суд, про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду, про що зазначено в касаційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях.

Твердження заявника про те, що його вимоги є законними, оскільки саме такий розмір заборгованості передано від попереднього кредитора ТОВ «Укрпромбанк», є безпідставними, у зв'язку з тим, що розмір права вимоги і заборгованість за договором є різними поняттями, тобто право вимоги може включати в себе і заборгованість стягнуту за рішенням суду від 16 квітня 2009 року, але заборгованість за кредитом має бути розрахована з урахуванням такого рішення та інших обставин.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик