П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2018 року м. Київ

Справа № 22-393 Головуючий у1-й інстанції - Великохацька В.В.

Унікальний №756/5869/15-ц Доповідач - Пікуль А.А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Гаращенка Д.Р.

НевідомоїТ.О.

за участю секретаря Пузикової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q? к;Центр мікрохірургії ока&q?ік; на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q?ї ;Центр мікрохірургії ока&q?ік;, третя особа - Первинна профспілкова організація Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q? ;Центр мікрохірургії ока&quлі;, про визнання факту дискримінації, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

у с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q?сь;Центр мікрохірургії ока&q?чн; (далі - Центр мікрохірургії ока), третя особа - Первинна профспілкова організація Центру мікрохірургії ока (далі - Профспілка), про визнання факту дискримінації, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову вказував, що з 02 січня 2002 року він перебував у трудових відносинах із Центром мікрохірургії ока та займав посаду лікаря-офтальмолога відділення вітреоретинальної хірургії Центру мікрохірургії ока.

Наказами головного лікаря Центру мікрохірургії ока від 30 березня 2015 року №52 та від 03 квітня 2015 року №60 йому було оголошено догану за порушення трудової дисципліни (самовільне полишення у робочий час свого робочого місця та відсутності на робочому місці без поважних причин) та оголошено догану за порушення, вчинені при виконанні своїх функціональних обов'язків (проведення медичної консультації в порушення Положення про зовнішніх та внутрішніх консультантів Центру мікрохірургії ока від 24 грудня 2009 року та Правил внутрішнього трудового розпорядку від 01 лютого 2011 року).

Наказом головного лікаря Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q?іс;Центр мікрохірургії ока&q?но; від 06 квітня 2015 року №62 його звільнено з посади лікаря-офтальмолога Центру мікрохірургії ока у зв'язку з систематичним невиконанням ним без поважних причин своїх функціональних обов'язків, Правил внутрішнього трудового розпорядку Центру мікрохірургії ока відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України.

Позивач просив визнати ці накази незаконними та скасувати, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 квітня 2015 по 25 листопада 2015 року у розмірі 40 114, 76 грн. та визнати факт дискримінації позивача за ознакою участі у Первинній профспілковій організації Центру мікрохірургії ока під час виконання трудових обов'язків.

Оболонський районний суд м. Києва рішенням від 18 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задовольнив частково.

Суд визнав незаконними та скасував накази Центру мікрохірургії ока від 30 березня 2015 року №52 та від 03 квітня 2015 року №60 &qu5 ;Про винесення догани&q?я ;; визнав незаконним наказ Центру мікрохірургії ока від 06 квітня 2015 року №62 &q?хі;Про звільнення&quкв;; скасував наказ Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q?сь;Центр мікрохірургії ока&q?чн; &q?ка;Про звільнення&q?ро; №62 від 06 квітня 2015 року; поновив ОСОБА_3 на посаді лікаря-офтальмолога Центру мікрохірургії ока з 06 квітня 2015 року; стягнув з Центру мікрохірургії ока на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 33 561,43 грн. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив, а також вирішив питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, Центр мікрохірургії ока через свого представника, Шкаленка Є.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі (т.1, а.с.214-224).

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання факту дискримінації позивачем не оскаржується, тому у апеляційному порядку в цій частині не перевіряється.

В суд апеляційної інстанції позивач не з'явився, про місце та час апеляційного розгляду сторона повідомлена належним чином, про що свідчить завірене штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв'язку зворотне повідомлення про вручення особисто ОСОБА_3 судової повістки 20 жовтня 2018 року (т.2, а.с.229).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність позивача, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення представника відповідача та представника третьої особи, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

З 02 січня 2002 року ОСОБА_3 працював на посаді лікаря-офтальмолога Центру мікрохірургії ока.

12 травня 2014 року відбулись позачергові збори трудового колективу, які ухвалили засудити та висловити недовіру поведінці та діяльності лікарів клініки, в тому числі ОСОБА_3.

Наказами від 30 березня 2015 року № 52 та 03 квітня 2015 року № 60 позивачу оголошено догани за відсутність на робочому місці протягом 1 год. 15 хв. та за проведення 02 квітня 2015 року медичної консультації в порушення Положення про зовнішніх та внутрішніх консультантів Центру мікрохірургії ока та Правил внутрішнього трудового розпорядку.

06 квітня 2015 року відбулись позачергові загальні збори трудового колективу, які постановили порушити перед адміністрацією Центру мікрохірургії ока питання про застосування до ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за систематичне невиконання правил внутрішнього трудового розпорядку.

Наказом від 06 квітня 2015 року № 62 позивач звільнений з роботи відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України. Підставами для звільнення стали накази від 30 березня 2015 року № 52 та від 03 квітня 2015 року № 60. протокол № 5 позачергових загальних зборів трудового колективу від 12 квітня 2014 року, протокол № 6 позачергових загальних зборів трудового колективу від 06 квітня 2015 року, колективна заява лікарів офтальмологічного відділення № 3 від 06 квітня 2015 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що під час застосування до позивача дисциплінарних стягнень у вигляді догани відповідач не дотримався порядку, передбаченого статтями 147-149 КЗпП України, не довів факту порушення позивачем трудової дисципліни, у наказі про звільнення не вказано інших порушень, крім тих, за які вже накладено на позивача дисциплінарне стягнення. Крім того, в порушення статті 39 Закону України &q?рі;Про професійні спілки, їх права та гарантії" питання про надання згоди на звільнення позивача розглянуто Профспілкою без його письмової заяви про розгляд цього питання за його відсутності та без відкладення розгляду цього питання в межах строку, передбаченого Законом, що є підставою для визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Справа вже була предметом апеляційного розгляду. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасоване та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову (т.2, а.с.108-114).

Верховний Суд постановою від 30 травня 2018 року скасував рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року та передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.174-177).

За правилом ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Скасовуючи рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2015 року суд касаційної інстанції виходив з такого.

Верховний Суд не спростував висновків суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про скасування заходів дисциплінарного стягнення у вигляді догани та вказав, що встановлених судом обставин про застосування заходів дисциплінарного стягнення до позивача наказами від 30 березня 2015 року № 52 та 03 квітня 2015 року № 60 ОСОБА_3 не заперечує (т.2, а.с.170 зворот).

Водночас Верховний Суд вказав, що висновок апеляційного суду про те, що після застосування до позивача заходів дисциплінарного і громадського стягнення він допустив нове порушення трудового законодавства, зроблений на неповно з'ясованих недоведених обставинах, що мають значення для справи, які суд уважав установленими.

Суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд не визначив у чому полягає нове порушення позивачем трудової дисципліни після притягнення його до дисциплінарної відповідальності згідно наказів від 30 березня 2015 року № 52 та від 03 квітня 2015 року № 60. Протоколи загальних зборів трудового колективу, зазначені в наказі як підстави для звільнення позивача за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, не містять даних про факти і дати допущених ним порушень трудової дисципліни, які стали підставою для висловлення трудовим колективом 12 квітня 2014 року недовіри та 06 квітня 2015 року вимоги про звільнення ОСОБА_3.

Ураховуючи висновки і мотиви суду касаційної інстанції, які є обов'язковими, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил (стаття 142 КЗпП України).

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Частиною 3 статті 149 КЗпП України передбачено, що за кожне правопорушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування наказів Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q?ої;Центр мікрохірургії ока&q?ол; від 30 березня 2015 року № 52 та від 03 квітня 2015 року № 60 про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани районний суд виходив з такого.

Твердження відповідача про відсутність ОСОБА_3 робочому місці та його перебування у робочий час поза межами території Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q?ко;Центр мікрохірургії ока&q?ло; не підтверджується жодними доказами. Позивача з наказом № 52 від 30 березня 2015 року ознайомлено не було, про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани позивач дізнався лише 06 квітня 2015 року з тексту наказу № 62 &q?иш;Про звільнення&quро;.

З тексту наказу від 03 квітня 2015 року № 60 не вдається встановити, в чому саме полягало порушення позивачем правил проведення медичної консультації. З висновком комісії від 03 квітня 2015 року позивач ознайомлений не був, за письмовими поясненнями до ОСОБА_3 відповідач не звертався, з наказом № 60 позивач ознайомився лише 06 квітня 2015 року під час ознайомлення з наказом № 62 &qu20;Про звільнення&q?зн;.

Такі висновки районного суду не відповідають наявним у матеріалах справи письмовим доказам, тому доводи апеляційної скарги у цій частині заслуговують на увагу та можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q?ої;Центр мікрохірургії ока&q?ол; від 30 березня 2015 року № 52 та від 03 квітня 2015 року № 60 про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани і ухвалення в цій частині нового рішення.

Апеляційним судом при перевірці правильності вирішення цієї частини позовних вимог встановлені наступні обставини.

Факт відсутності 27 березня 2015 року лікаря ОСОБА_3 з 11.00 годин до 12 год. 15 хв. - протягом 1 год. 15 хв., на роботі в Офтальмологічному відділенні № 3 за відсутності доручень відносно консультування хворих в інших відділеннях підтверджується рапортом завідуючого відділення № 3, Троянової Д П., від 27 березня 2015 року (т.1, а.с.87). Відмова позивача надати письмові пояснення з приводу його відсутності та відмова від підпису про ознайомлення з наказом про застосування дисциплінарного стягнення зафіксовані у актах від 30 березня 2015 року (т.1, а.с.88-89).

Факт порушення ОСОБА_3 трудової дисципліни під час здійснення консультування пацієнтки ОСОБА_7, яке відбувалось з грубим порушенням вимог розділу V &q?дб;Організація і проведення медичних консультацій&quОр; Положення про зовнішніх та внутрішніх консультантів КМКОЛ &q?о ;ЦМХО&q?х ;, затвердженого 24 грудня 2009 року, підтверджується висновком спеціально створеної комісії з розслідування (далі - Комісія) від 03 квітня 2015 року № 58 (т.2, а.с.40-42) Відмова позивача надати письмові пояснення з приводу допущеного порушення зафіксована у акті від 30 березня 2015 року (т.1, а.с.90).

Аргументи позивача про те, що у даному випадку порушення було допущене не ним, а лікуючим лікарем, який не поінформував завідуючого відділенням КМКОЛ &quне;ЦМХО&q?му; про необхідність залучення додаткових консультантів, є неприйнятними, оскільки суперечать висновкам Комісії та положенням розділу V &q?ат;Організація і проведення медичних консультацій&quОр; Положення про зовнішніх та внутрішніх консультантів КМКОЛ &q?о ;ЦМХО&q?х ;, затвердженого 24 грудня 2009 року відповідно до яких консультанта визначає не лікуючий лікар, а, зокрема, завідуючий відділенням КМКОЛ &q?ар;ЦМХО&q?ре;.

Ураховуючи наведене, правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q?ої;Центр мікрохірургії ока&q?ол; від 30 березня 2015 року № 52 та від 03 квітня 2015 року № 60 про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани відсутні.

При перевірці правильності висновків районного суду про відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_3 за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України у контексті доводів апеляційної скарги Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q?иї;Центр мікрохірургії ока&q?ал; та обов'язкових висновків касаційного суду апеляційним судом встановлені наступні обставини.

Наказ № 62 від 06 квітня 2015 року про звільнення позивача містить наступне формулювання: &quзв;Звільнити ОСОБА_3 з посади лікаря-офтальмолога КМКОЛ &quФа;ЦМХО&q?сс; у зв'язку з систематичним невиконанням ОСОБА_3 без поважних причин своїх функціональних обов'язків, правил внутрішнього трудового розпорядку КМКОЛ &q?кі;ЦМХО&q?л ;, відповідно до п. 3) ст. 40 КЗпП України&quЦМ;. У преамбулі наказу, крім наведеного вище, зазначено: &quпр;а також враховуючи те, що до ОСОБА_3 раніше вже застосовувались заходи дисциплінарного стягнення у вигляді оголошення догани&q?ис;.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за порушення трудової дисципліни і він знову порушив її протягом року з дня застосування стягнення за першу порушення.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 22-23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 &q?хо;Про практику розгляду судами трудових спорів&qu9 ; (з наступними змінами та доповненнями) (далі - Постанова № 9) у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень,

зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи

застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи

враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку

і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і

попередня робота працівника.

За передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник

може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після

застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення

за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на

нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового

розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного

стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили

юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і

ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за

порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або

статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня

накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не

більше одного року.

Згідно з вимогами ст. 9 досі чинного Закону СРСР &quC';Про трудові колективи і підвищення їх ролі в управлінні підприємствами, установами, організаціями&quуп; трудові колективи мають цілий ряд повноважень у забезпеченні трудової дисципліни.

За правилами цієї статті трудові колективи, зокрема: забезпечують створення обстановки нетерпимості до порушень трудової дисципліни, виявляють сувору товариську вимогливість до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки; застосовують до членів колективу за порушення трудової дисципліни заходи громадського стягнення (товариське зауваження, громадська догана); передають матеріали про порушників трудової дисципліни на розгляд товариських судів; ставлять питання про притягнення згідно з законодавством порушників трудової дисципліни до відповідальності, включаючи тимчасове переведення на нижчеоплачувану роботу і звільнення.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначений ст. 149 КЗпП України, відповідно до положень якої до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

За правилами ст. 152 КЗпП України &qu:1;Передача питання про порушення трудової дисципліни на розгляд трудового колективу або його органу&quди; власник або уповноважений ним орган має право замість накладання дисциплінарного стягнення передати питання про порушення трудової дисципліни на розгляд трудового колективу або його органу.

У даному випадку роботодавець (відповідач) стверджує, що підставою для звільнення ОСОБА_3 за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України стало, зокрема, рішення позачергових загальних зборів трудового колективу Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q?ву;Центр мікрохірургії ока&q?ї ; від 06 квітня 2015 року, оформлене протоколом № 6, відповідно до якого трудовий колектив постановив поставити питання перед адміністрацією про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 у вигляді звільнення (т.1, а.с.98-104).

При цьому, по-перше, роботодавець не наводить суду факту конкретного порушення, яке б відповідало вищенаведеним критеріям, щоб стати підставою для звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Аргумент роботодавця, що таким порушенням є вчинені позивачем 25 березня 2015 року погрози застосування насильства до ОСОБА_8, є неприйнятним, оскільки ці дії вчинені до застосування до ОСОБА_3 дисциплінарних стягнень у вигляді догани відповідно до наказів Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q?ів;Центр мікрохірургії ока&q?ої; від 30 березня 2015 року № 52 та від 03 квітня 2015 року № 60. Тому в даному випадку це порушення, ураховуючи правило пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України про те, що працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, не могло слугувати підставою для звільнення з ініціативи адміністрації за п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, незважаючи на наявність рішення трудового колективу.

По-друге, трудовий колектив відповідно до наданих йому законом повноважень поставив перед адміністрацією питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 у вигляді звільнення. Однак, ураховуючи положення ст. 9 Закону СРСР &q?ол;Про трудові колективи і підвищення їх ролі в управлінні підприємствами, установами, організаціями&q?і ;, при виконанні обов'язкового для адміністрації рішення трудового колективу притягнення до відповідальності порушників трудової дисципліни повинно відбуватися згідно з законодавством, тобто за наявності передбачених законом підстав та з дотриманням процедури, встановленої ст. 149 КЗпП України. У даному випадку ці вимоги трудового законодавства дотримані не були.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про невідповідність обставинам справи висновків районного суду про наявність правових підстав для визнання звільнення позивача незаконним та його поновлення на роботі відхиляються апеляційним судом як неприйнятні, а тому рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Водночас доводи апеляційної скарги відповідача щодо невідповідності обставинам справи та наявним у розпорядженні суду доказам висновків районного суду в частині визначення розміру середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, заслуговують на увагу та можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині ураховуючи таке.

При вирішенні питання визначення розміру середньоденного заробітку позивача районний суд помилково поклав у основу рішення довідку про доходи ОСОБА_3 № 101 від 19 травня 2015 року (т.1, а.с.72), відомості якої не відповідають вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами), адже до цієї довідки були включені виплати по оплаті листків непрацездатності позивача без розмежування із сумами заробітної плати за фактично відпрацьований час. При цьому у розпорядженні суду була належна довідка № 5 від 14 січня 2016 року (т.1, а.с.105), згідно з відомостями якої середньоденна заробітна плата позивача складає 74 грн. 11 коп.

Отже загальний розмір середнього заробітку за 237 днів прогулу складає 17 564 грн. 07 коп. (74.11 х 237).

Відповідно до роз'яснень абзацу другого п. 32 Постанови № 9 при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У даному випадку в період вимушеного прогулу позивач працював у ТОВ &q?ад;ОК &q?рі;Новий зір&q? п; і його заробіток в означений період склав 25 489 грн. 49 коп. (т.1, а.с.190-192), що перевищує розмір середнього заробітку за 237 днів прогулу на 7 925 грн. 42 коп. (25 489,49 - 17 564,07).

Ураховуючи наведене, правові підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Тому рішення районного суду в цій частині також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

При ухваленні нового рішення відповідно до положень ч.13 ст.141 ЦПК України, з відповідача, пропорційно до задоволених позовних вимог (задоволена позовна вимога немайнового характеру), підлягає стягненню у дохід держави сума судового збору за твердою ставкою у розмірі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q?ці;Центр мікрохірургії ока&q?ї ; задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування наказів Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q?ка;Центр мікрохірургії ока&q?іс; від 30 березня 2015 року № 52 та від 03 квітня 2015 року № 60 про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани а також позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У зв'язку з чим розмір судового збору, який підлягає стягненню з Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні &q? ;Центр мікрохірургії ока&q?ко; у дохід держави, зменшити з 1 553 грн. 61 коп. до 243 (Двохсот сорока трьох) грн. 60 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 2 листопада 2018 року.

Головуючий: А. А. Пікуль

Судді: Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома