Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 133/431/15-ц

провадження № 61-3883св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2015 року у складі судді Воронюк В. А. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2016 року у складі суддів: Іващука В. А., Жданкіна В. В., Оніщука В. В.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Позов мотивовано тим, що 28 травня 2012 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого остання отримала від позивача грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, про що надала власноруч написану розписку, для придбання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1. Зазначені кошти ОСОБА_4 зобов'язувалася повернути за першою вимогою позивача, у разі, якщо грошові кошти ОСОБА_4 не зможе повернути, вказана земельна ділянка переходить у приватну власність ОСОБА_1

05 липня 2012 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримала від позивача грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, про що надала власноруч написану розписку, для будівництва будинку у АДРЕСА_1. Грошові кошти відповідач зобов'язалась повернути за першою вимогою ОСОБА_1

13 грудня 2013 року ОСОБА_4 змінила своє прізвище на ОСОБА_4. На вимогу ОСОБА_1 відповідач борг не повернула.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики у розмірі 30 000 доларів США, що еквівалентно 239 775 грн.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 239775 грн, що станом на 05 липня 2012 року еквівалентно 30 000 доларів США. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами було укладено договори позики, на підтвердження укладення яких відповідачем складено розписки, тому відповідач зобов'язана на підставі статей 1046, 1047, 1049 ЦК України повернути позивачу отримані у борг кошти.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив із того, що на підтвердження укладення договорів позики позивачем надано розписки про отримання ОСОБА_2 грошових коштів на загальну суму 30 000 доларів США. На підставі встановлених обставин та в силу положень статей 526, 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд обґрунтовано задовольнив позов. Наведені ОСОБА_3 у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що, починаючи з 29 вересня 2007 року по 26 червня 2013 року ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 В період шлюбу з метою будівництва житлового будинку вони придбали земельну ділянку площею 0,0977 га та 24 липня 2012 року отримали дозвіл на початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1. Починаючи з липня 2013 року ОСОБА_3 проживає у незавершеному будівництвом будинку, а ОСОБА_2 одразу після розірвання шлюбу одружилася та проживає з чоловіком за іншою адресою. Під час розгляду справи про поділ майна подружжя заявнику стало відомо про оскаржуване рішення суду першої інстанції, про задоволення позову батька ОСОБА_2 - ОСОБА_1 - про стягнення боргу за розписками. Вказані рішення судів попередніх інстанцій є необґрунтованими, оскільки судами неповно з'ясовано обставини справи, зокрема, у рішенні суду вказано про те, що 20 000 доларів США було позичено для придбання земельної ділянки, проте згідно договору купівлі-продажу за домовленістю сторін продаж земельної ділянки вчинено за 25 000 грн. Тому, оскільки земельну ділянку було придбано у спільну сумісну власність, суд повинен був залучити ОСОБА_3 до участі у справі. Також судом не з'ясовано чи були укладені договори позики зі згоди ОСОБА_3 та чи була необхідність в укладенні таких договорів. Вказаними рішеннями порушуються права заявника на визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та отримання відповідної грошової компенсації за частку у спільному сумісному майні подружжя.

У запереченні на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 - зазначила про те, що касаційна скарга ОСОБА_3 є необґрунтованою та безпідставною. Судами установлено, що ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 30 000 доларів США. Доказом того, що ОСОБА_3 не мав коштів на придбання земельної ділянки та будівництво будинку, є договір купівлі-продажу земельної ділянки, де покупцем зазначено ОСОБА_2 У суду були відсутні підстави для залучення ОСОБА_3 до участі у справі, оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення коштів, а не з вимогою передати йому земельну ділянку та житловий будинок, крім того, заявник не був стороною договору позики. У зв'язку з тим, що судом розглядається справа про поділ майна подружжя, ОСОБА_3 не позбавлений права на захист своїх прав.

У запереченні на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 - зазначив, що судами встановлено те, що ОСОБА_2 позичала грошові кошти у ОСОБА_1 на придбання земельної ділянки та на будівництво житлового будинку. Наявність у заявника довідки з банку про зняття грошових коштів не свідчить про те, що вказані кошти були витрачені на купівлю земельної ділянки та будівельних матеріалів. Суди попередніх інстанцій повно з'ясували обставини справи, підстави, зазначені в касаційній скарзі для їх скасування, відсутні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

26 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що 28 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого остання отримала грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, про що склала розписку.

05 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого остання отримала грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, про що склала розписку.

13 грудня 2013 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на ОСОБА_4.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За приписами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановивши, що ОСОБА_2 не виконала взяті на себе зобов'язання за договорами позики від 28 травня 2012 року та від 05 липня 2012 року та не повернула борг у розмірі 30 000 доларів США, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 є необґрунтованими з огляду на наступне.

Статтею 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України та частин першої статті

60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Під майном як особливим об'єктом, згідно з частини першої статті 190 ЦК України є також майнові права та обов'язки.

Відповідно до приписів частин першої-другої, четвертої статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, на підставі частини четвертої статті 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

За вимогами частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільною сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

ОСОБА_3 не звертався до суду з позовом про визнання договорів позики, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, недійсними у зв'язку з відсутністю його письмової згоди на їх укладення, а тому в силу презумпції правомірності правочину договори позики є дійсними та підлягають виконанню.

Доводи касаційної скарги про безгрошовість позики безпідставні та на правильність вирішення справи не впливають, оскільки письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Проте, з цих підстав договори позики не оспорені та не визнані судом недійсними.

Посилання заявника на те, що оскаржуваними судовими рішеннями порушуються його права на частку у майні, що є спільною власністю подружжя, також не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на те, що суди при вирішенні спору не встановлювали обставини придбання будь-якого майна за кошти, передані за договорами позики, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Вказані обставини підлягають доказуванню та встановленню у порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством.

Таким чином, наведені доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик