_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/4670/14-ц
Провадження № 4-с/520/102/18
УХВАЛА

25.10.2018

Київський районний суд м.Одеси в складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Бундєвій Я.І. розглянувши cкаргу ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця Першого Київського відділу Державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Алієва А.Т. про повернення виконавчого документа стягувачеві, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з скаргою на дії державного виконавця зазначивши, що він безпідставно повернув їй виконавчі документи, що були видані цим на примусове виконання рішення суду у справі №520/4670/14-ц, просила суд визнати неправомірними та скасувати відповідні постанови ВП № 48853753 від 22.06.2018 р., ВП № 48851985 від 22.06.2018 р. та ВП № 48853813 від 22.06.2018 р. та зобов'язати державного виконавця прийняти відповідні виконавчі листи до виконання.

У судовому засідання представник скаржника та скаржник підтримали її, просили задовольнити скаргу. Державний виконавець проти задоволення скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду виконати неможливо, оскільки у виконавчому листі відсутній боржник.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши виконавчі провадження постанови ВП № 48853753, ВП № 48851985 та ВП № 48853813, суд приходить до наступного.

Встановлено, що Київським районним судом м.Одеси 05 березня 2015 року винесено додаткове рішення, яким задоволено позов ОСОБА_1 та постановлено знести житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, поклавши витрати по зносу солідарно на ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачає ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до резолютивної частини Додаткового рішення № 520/4670/14-ц від 05.03.2015 року, судом було вирішено про знесення житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, за рахунок та коштами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, у солідарному порядку.

26 березня 2015 року Київським районним судом на виконання вказаного рішення м. Одеси було видано виконавчі листи, які заявник подала для примусового виконання до Першого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції разом із заявою про відкриття виконавчого провадження.

11.08.2018 року на адресу заявника надійшов лист із вмістом оскаржуваних постанов про повернення виконавчого документа стягувачеві, які винесено 30.12.2016 року головним державним виконавцем Київського відділу ДВС Алієвим А.Т.

Оскаржувані постанови від 22.06.2018р. у виконавчих провадженняхВП № 48853753 та ВП № 48851985 вмотивовані тим, що: - спірний будинок перебуває в іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», на нього накладено арешт на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси по справі №2-1027/08 від 18.03.2008 року; рішенням суду не зобов'язано боржника до вчинення дій щодо знесення будинку; та судом відмовлено державному виконавцю в задоволенні заяв про роз'яснення резолютивної частини рішення.

Крім того, оскаржувана постанова ВП № 48853813 від 22.06.2018р. вмотивована тим, що виходом державного виконавця за вказаною адресою, боржника ОСОБА_3 не було знайдено.

Вказані підстави повернення виконавчих документів стягувачу не є належними, а отже підлягають скасуванню з огляду на наступне.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений виключний перелік підстав повернення виконавчого документа стягувачу. Вказаний перелік розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно змісту оскаржуваних постанов, державним виконавцем було встановлено наявність передбачених п.9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» підстав, тобто - «законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення».

При цьому суд зазначає, що перебування спірного будинку в іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», будівництво якого визнано судом самочинним, не перешкоджає його знесенню та задоволення вимог іпотекодержателя іншим способом, відповідно до вимог розділу V Закону України «Про іпотеку». Крім того, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було залучено до участі у вказаній цивільній справі та своїм правом апеляційного оскарження не скористалося.

Крім того суд наголошує на тому, що згідно матеріалів цивільної справи №520/4670/14-ц державний виконавець звертався до суду з заявою про розяснення вказаного рішення суду (за текстом заяви: - заявою про розяснення резолютивної частини виконавчого листа), та за наслідками її розгляду суд наголосив на тому, що рішення у вказаній справі ухвалено про знесення житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, за рахунок та коштами, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у солідарному порядку, роз'яснено про солідарний обов'язок боржників та порядок його здійснення, наголошено на обовязковості виконання рішення суду.

Таким чином відображені у оскаржуваних постановах підстави повернення виконавчих документів стягувачеві є неналежними та такими що не відповідають передбаченим Законом України «Про виконавче провадження».

Зокрема перебування спірного будинку у іпотеці не відповідає жодній з передбачених законом підстав повернення виконавчого документа стягувачу, так само як не є передбачено законом і такі підстави, як перебування спірного будинку під арештом чи відсутність боржника за адресою знаходження майна.

При цьому суд окремо наголошує на тому, що посилання виконавця у оскаржуваних постановах на те, що рішенням суду не зобовязано боржника до вчинення дій щодо знесення будинку вже було предметом судового розгляду.

Так, за відомостями матеріалів цивільної справи № 520/4670/14-ц ОСОБА_1 в травні 2015 року вже зверталась до суду з скаргою на постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження за виконавчими листами, що видано на виконання Додаткового рішення № 520/4670/14-ц від 05.03.2015 року, про знесення житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, за рахунок та коштами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, у солідарному порядку. На той час оскаржувані постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження містили посилання на те, що у відповідних виконавчих листах нібито відсутні заходи примусового виконання рішення, а також, в резолютивній частині виконавчого листа не зазначено, які заходи має вчинити державний виконавець щодо виконання даного виконавчого документу.

За наслідками розгляду вказаної скарги суд 26 серпня 2015 року постановив ухвалу про задоволення вимог скаржника, визнав протиправними та скасував постанови головного державного виконавця Першого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції Айдина Алієва про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) ВП № 47077152, ВП № 47077013 та ВП № 4707708.

Серед іншого, вказана ухвала від 26 серпня 2015 року містить висновок суду про те, що наведене рішення суду підлягає примусовому виконанню.

Крім цього, суд зазначає, що державним виконавцем з аналогічних підстав 30.12.2016р. ухвалювалися постанови за вказаними виконавчими провадженнями, які 7.03.2017р. судом були скасовані з аналогічних підстав.

Таким чином суд доходить висновку про неправомірність оскаржуваних постанов державного виконавця та необхідність задоволення скарги ОСОБА_1 в цій частині. Разом з тим наслідком скасування оскаржуваних постанов є відновлення стану, що існував до їх винесення, тобто вважається, що у звязку з постановленням цієї ухвали зазначені виконавчі документи перебувають на виконанні у Київському ВДВС, а тому в частині вимог скаржника про зобовязання державного виконавця прийняти виконавчі листи до виконання слід відмовити.

Виходячи з викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 208-210, 386-387 ЦПК України, ст.ст.1, 37 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити частково.

Визнати неправомірними та скасувати постанови головного державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Алієва А.Т. про повернення виконавчих документів стягувачеві у виконавчих провадженнях ВП № 48853753 від 22.06.2018р., ВП № 48851985 від 22.06.2018р. та ВП № 48853813 від 22.06.2018р.

В задоволенні скарги в іншій частині відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення таможе бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бескровний Я. В.