Провадження №2/524/56/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2018 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:
головуючого - судді Предоляк О.С.
при секретарі судового засідання Гладкій К.О.
за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2П
розглянувши у загальному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом обґрунтовуючи його тим, що 29 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір №190 з виконання ремонтних робіт в квартирі АДРЕСА_1.
На виконання вказаного договору ОСОБА_2 здійснено передоплату у розмірі 16 000 грн. Ним, на виконання умов даного договору, придбано та доставлено до помешкання ОСОБА_2 за адресою його реєстрації та проживання необхідні для здійснення визначених договором ремонтних робіт матеріали, згідно листа- замовлення, а саме: профіль UD 27 Зм в кількості 10 шт.; профіль CD 60 4м в кількості 4 пгг.; профнастил ТМ «Прушинські» гаl 1015 0.5 мм 7,18 м2; відлив ТМ «Прушинські» гаl 1015 0.5 мм 200 мм 6.4 м; анкер розжимний 10* 150 в кількості 10шт.; кисть 40 мм в кількості 1 шт.; розчинник в кількості 1 бут.; диск відрізний 230 мм в кількості 2 шт.; електроди АНО 21 в кількості 1 шт.; пенополістерол ЗКОБОРД 50 мм в кількості 25 листів; кути металеві 40*40 в кількості 15 шт.; кути металеві 50*50 в кількості 7 шт.; фарба в кількості 1 банка.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука укладений між мною ним та ОСОБА_2 договір № 190 від 29.09.2014 року розірвано та стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 16000 грн., які були сплачені ним в якості передоплати.

Вважає, що на даний час будівельні матеріали знаходяться у незаконному володінні ОСОБА_2, оскільки з моменту розірвання договору № 190 від 29.09.2014 року у нього відсутні правові підстави володіння, користуватися або збереження в себе належного майна.

Обґрунтовує вимогу п. 3.2.4. договору № 190 від 29.09.2014 укладеного між ними, а саме за не збереження матеріалів та інструментів, що опинились у володінні замовника, останній несе відповідальність.

Оскільки при вирішенні питання, щодо розірвання договору № 190 від 29.09.2014 року не надано оцінку наслідків розірвання вказаного договору та ураховуючи, що в добровільному порядку ОСОБА_2 відмовляється повернути належні йому будівельні матеріали, змушений звернутись до суду з позовом про витребування належних будівельних матеріалів: віконної рами, профіля UD 27 Зм в кількості 10 шт.; профіля CD60 4м в кількості 4 пгг.; профнастилу ТМ «Прушинські» гаl 1015 0.5 мм 7,18 м2; відливу ТМ «Прушинські» гаl 1015 0.5 мм 200 мм 6.4 м; анкеру розжимний 10* 150 в кількості 10 шт.; кісті 40 мм в кількості 1 шт.; розчиннику в кількості 1 бут.; диску відрізний 230 мм в кількості 2 шт.; електродів АНО 21 в кількості 1 шт.; пенополістеролу ЭКОБОРД 50 мм в кількості 25 листів; кутів металевих 40*40 в кількості 15 шт.; кутів металевих 50*50 в кількості 7 шт.; фарби в кількості 1 банка.

Станом на день звернення до суду ринкова вартість матеріалів становить 4559, 40 грн.

Неповернення належних матеріалів ОСОБА_2 спричиняло ОСОБА_3 сильні душевні страждання. Придбав фактично матеріали за власні кошти, їх вартість є істотною. Неповернення йому вказаних матеріалів погіршило стосунки зі співробітниками, які постійно дорікали, внаслідок чого з колегами почалися конфлікти та сварки. За відсутності у вказаних матеріалів, змушений був невідкладно придбавати нові за більшою ціною (з урахуванням подорожчання товарів), що потребувало додаткових витрат та зумовлювало внесення вимушених змін в життя. Додаткові нервові хвилювання спричиняла негідна поведінка ОСОБА_2, який категорично не бажає повертати майно, уникає контактів та продовжує безоплатно користуватись майном. Всі ці обставини, в сукупності, визначають розмір спричиненої моральної шкоди, яку оцінює в 10 000 грн.

Після неоднразової зміни позовних вимог, просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 належні йому будівельні матеріали, а саме: віконної рами, профіля UD 27 Зм в кількості 10 пгг.; профіля CD60 4м в кількості 4 пгг.; профнастилу ТМ«Прушинські» гаl 1015 0.5 мм 7,18 м2; відливу ТМ«Прушинські» гаl 1015 0.5 мм 200 мм 6.4 м; анкеру розжимний 10* 150 в кількості 10 пгг.; кісті 40 мм в кількості 1 шт.; розчиннику в кількості 1 бут.; диску відрізний 230 мм в кількості 2 пгг.; електродів АНО 21 в кількості 1 шт.; пенополістеролу ЭКОБОРД 50 мм в кількості 25 листів; кутів металевих 40*40 в кількості 15 шт.; кутів металевих 50*50 в кількості 7 шт.; фарби в кількості 1 банка. та передати їх йому, ОСОБА_3, а у разі неможливості витребування та передачі майна стягнути з відповідача їх ринкову вартість 6823,65 грн.. Стягнути моральну шкоду 10 000 грн.(а.с.3-5, 87, 140-142, 190).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив (а.с. 120-124). Позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позов. Надано письмові пояснення (а.с. 158) Стверджує, що ОСОБА_3 не надано доказів щодо належного виконання умов договору так і виконання робіт, що встановлено у судовому рішенні.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює « право на суд », в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( рішення від 21 лютого 1975 року у справі « Голдер проти Сполученого Королівства » ( Colder v. the United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A № 18 ). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення « спору судом ».

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, Європейського суду з прав людини , від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « ОСОБА_4 проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та ОСОБА_5 ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При розгляді справи встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29 вересня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_2, укладено договір № 190 з виконання робіт по ремонту балкону квартири АДРЕСА_2.

У судовому рішенні Автозаводського районного суду м Кременчука від 20.03.2015 року встановлено, що роботи, обсяг яких визначений в листі замовленні у визначені договором строки виконані не були.

Акта здачі-приймання виконаних робіт між сторонами не підписано.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктами 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 передбачено, що, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Зі змісту зазначеної статті випливає, що положення її застосовуються у випадку наявності таких обставин у сукупності:

набуття або зберігання особою майна здійснено без правової підстави або така підстава відпала;

набуття або зберігання майна було здійснено за рахунок іншої особи;

безпідставне набуття або зберігання майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

При цьому, під вiдсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до листа замовлення № 190 від 29 вересня 2014 року визначено обсяг робіт : ремонт балкону квартири АДРЕСА_1; установка металопластикових конструкцій із профіля КВЕ 70мм з визначеною конфігурацією; демонтаж існуючих конструкцій поручнів, виготовлення нових загороджуючих конструкцій; зовнішня обшивка під рамного простору сайдингом, утеплення пінополістиролом, внутрішня обшивка під рамного простору, а також стелі балкону пластиком.

Як доказ придбання матеріалів для виконання робіт та доставлення до місця проживання ОСОБА_2, а отже і власності позивача ОСОБА_3 надано матеріали, згідно листа- замовлення, а саме: профіль UD 27 Зм в кількості 10 шт.; профіль CD 60 4м в кількості 4 пгг.; профнастил ТМ «Прушинські» гаl 1015 0.5 мм 7,18 м2; відлив ТМ «Прушинські» гаl 1015 0.5 мм 200 мм 6.4 м; анкер розжимний 10* 150 в кількості 10шт.; кисть 40 мм в кількості 1 шт.; розчинник в кількості 1 бут.; диск відрізний 230 мм в кількості 2 шт.; електроди АНО 21 в кількості 1 шт.; пенополістерол ЗКОБОРД 50 мм в кількості 25 листів; кути металеві 40*40 в кількості 15 шт.; кути металеві 50*50 в кількості 7 шт.; фарба в кількості 1 банка.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для задоволення позову.

Стороною позивача не доведено належними та достатніми доказами той факт, що на час, коли з володіння позивача вибули матеріали, перелічені ним у позовних вимогах, вказані матеріали за відсутності акта - приймання виконаних робіт витрачені на ремонт балкону, у помешканні належному відповідачу.

Щодо вимоги про стягнення коштів які зроблені за умови, якщо суд буде вважати вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння такою, що не підлягає до задоволенню, то необхідно зазначити наступне.

На підтвердження вимоги про стягнення коштів суду наданий висновок судово товарознавчої експертизи № П-42 від 15.05.2018 року відповідно до якого, ринкова вартість будівельних матеріалів, без огляду, без врахування зниження якості без зносу станом на момент проведення експертизи становить 6823, 63 грн.

Згідно із положеннями ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Положення ст. 651 ЦК України визначають, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У тих випадках, коли спеціальною нормою закону встановлений інший, ніж визначений ст.. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках коли ці способи тотожні і на них поширюється дія ЦК.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладено договір побутового підряду, тобто спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються § 2 «Побутовий підряд» глави 61 ЦК України.

Ані законом, ані договором не передбачені підстави для стягнення коштів. Суд вкотре наголошує, що відсутній акт припиняння виконання робіт, який і був би підставою для стягнення коштів.

Підстави для стягнення з відповідача на користь позивача, як похідної вимоги, повязаної з витребуванням майна, моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. відсутні. В цій частині позов є безпідставним.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «ОСОБА_4 Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 189-199,229,263-265,268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.С. Предоляк