Номер провадження: 22-ц/785/4064/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 березня 2014 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» звернулося до суду до ОСОБА_2, ОСОБА_4 з позовом в подальшому уточненим про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 06 червня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 444/F, відповідно до якого позивачем був наданий відповідачці кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 333 767,00 доларів США зі сплатою відсотків за фактичне користування кредитом у розмірі 11,9 % річних на залишок заборгованості, в тому числі 300 000 доларів США на споживчі потреби та 33 767 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбачених Кредитним договором. 29.12.2009 укладено договір про переведення боргу з ОСОБА_5 на ОСОБА_2, у звязку з чим додатковою угодою № 3 від цієї ж дати кредитний договір укладено в новій редакції, зокрема на дату підписання кредитного договору в новій редакції сума заборгованості складала 270 000 доларів США. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_2 передав в іпотеку банку нежиле приміщення № 527 площею 80,9 кв. м., розташоване на 5-му поверсі 7-ми поверхового будинку № % по вул. Грецькій в м. Одесі, що передбачено Договором від 29.12.2009 року, яким внесено зміни в Іпотечний договір від 06.06.2008 року. Також у забезпечення виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за яким остання зобов'язалася відповідати за повноту та своєчасність виконання позичальником зобовязань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами. Оскільки відповідач у повному обсязі не виконував умови кредитного договору виникла заборгованість по поверненню коштів, сплаті процентів за користування кредитом, що станом на 05.08.2013 року становить 303 312,40 доларів США; за пенею за несвоєчасне погашення заборгованості за тілом кредиту - 9916,84 грн. та за процентами -271501,23 грн.; за штрафом - 36188,91 грн.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11 березня 2014 року позов ПАТ „МТБ Банк задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» заборгованість за кредитним договором №444/ F від 06.06.2008 року в сумі 303312,40 доларів США та 317606,98 грн., в тому числі: 261846,08 доларів США - заборгованість за кредитним договором; 41466,32 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків; 9916,84 грн. - заборгованість за пенею за несплату основного боргу; 271501,23 грн. - заборгованість за пенею за несплату відсотків за користування кредитом; 36188,91 грн. - заборгованість по несплаті штрафу за невиконання прийнятих зобовязань. Вирішено питання про відшкодування з відповідачів в солідарному порядку судових витрат у вигляді сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11 березня 2014 року представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 березня 2014 року поручителем ОСОБА_4 не оскаржено і тому в частині вирішених прав та обовязків безпосередньо поручителя (припинення поруки) в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обгрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3)не відповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обовязковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обовязки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції адвокат ОСОБА_3, яким в інтересах ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в судове засідання не зявився, надавши заяву про відкладення розгляду справи з посиланням на відрядження до міста Києва з 29.10.2018 року до 31.01.2018 року. При цьому будь- яких підтверджуючих документів про відрядження не надав.

Враховуючи строк розгляду справи в суді апеляційної інстанції та не надання адвокатом ОСОБА_3 документів, які б підтверджували поважність не явки в судове засідання, судова колегія не вбачає підстав для відкладення судового засідання.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Задовольняючи позов повністю, стягуючи солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» у розмірі заявлених вимог заборгованість за кредитним договором №444/ F від 06.06.2008 року, стягуючи солідарно з відповідачів судові витрати, суд першої інстанції виходив з його законності та обгрунтованості.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанціі не можна.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи:

06.06.2008року між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №444/F з додатковою угодою №1 від 22.10.2009 року та додатковою угодою №2 від 29.12.2009 року про надання кредиту у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 333767,00 доларів США з терміном погашення до 06.06.2028 року включно, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,9% річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом: на споживчі потреби - у сумі 300000,00 доларів США, а також у сумі 33767,00 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених кредитним договором, (т. 1 а. с. 8-15);

Додатковою угодою №1 від 22.10.2009 року до кредитного договору був продовжений строк погашення кредиту до 06.10.2029 року, а додатковою угодою №2 від 29.12.2009 року щомісячний платіж для погашення заборгованості за кредитним договором був зменшений та склав 3023,67 доларів США. (т. 1 а. с. 16-30);

12 листопада 2010 року Банк змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк», який є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Морський транспортний банк» у повному обсязі по усім його правам та обовязкам.

29.12.2010 року був укладений договір про переведення боргу первісного боржника ОСОБА_5 на нового боржника - ОСОБА_2, у звязку з чим додатковою угодою №3 від 29.12.2009 року кредитний договір був викладений у новій редакції, зокрема за додатковою угодою №3 від 29.12.2009 року на дату її підписання заборгованість ОСОБА_5 за основним боргом за кредитним договором складала 270000,00 доларів США (т. 1 а. с. 31-32, 35-43);

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором відповідач ОСОБА_2 надав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення під № 527, загальною площею 80,9 кв.м., розташоване на пятому поверсі семиповерхового будинку, який знаходиться за адресою: м. Одеса, площа Грецька, буд. 3/4 про що свідчить укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 договір від 29.12.2009 року, реєстровий № 2793, про внесення змін №2 до договору іпотеки від 06.06.2008 року, реєстровий № 2317. (т. 1 а. с. 44-60);

Також, у забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 29.12.2009 року був укладений договір поруки № 5299-С, відповідно до якого ОСОБА_4 на добровільних засадах бере на себе зобовязання відповідати по зобовязанням ОСОБА_2, які виникають з умов кредитного договору №444/ F від 06.06.2008 року. (т. 1 а. с. 33-34).

Виходячи з аналізу ст. 526, 533, 1054 ЦК України, ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, районний суд обгрунтовано вважав, що зобов'язання, яке виникло за кредитним договором, укладеного в іноземній валюті, за наявності позивача банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, підлягає виконанню позичальником у розмірі та на умовах, встановлених договором.

У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті».

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс 15.

Оскільки ПАТ «Марфін Банк» отримав банківську ліцензію № 66 та дозвіл з додатками на право здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч.2,4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (т. 1 а. с. 98-100), суд першої інстанції вірно вважав, що позивач мав право здійснювати операції з іноземною валютою, зокрема видавати кредит в іноземній валюті.

Суд першої інстанції дослідив на підставі приєднаних до справи документів, що відповідач в межах укладеного кредитного договору отримав кредит у розмірі передбаченому договором.

Згідно з абз 2, 3 п. п. 1.1. кредитного договору позичальник зобов'язується щомісяця в період з 26 числа поточного місяця до 10 числа наступного місяця сплачувати 3023,67 доларів США погашення заборгованості за кредитним договором, ща складається із заборгованості по Кредиту та відсоткам.

Відповідно до п.2.3.3 сторони дійшли згоди про те, що Банк на власний розсуд має право змінити умови цього договору та вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісій, відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення зокрема у випадках затримання сплати частини Кредиту та/або відсотків щонайменше за один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми Кредиту більш як на 10%; несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту, іншого істотного порушення умов даного Договору.

Пункт 2.3.3. кредитного договору від 06.06.2008 року в редакції вид 29.12.2009 року про право Банку на дострокове стягнення у передбачених договором випадках кореспондується з п. 2.2.10 про зобов'язання позичальника у передбачених договором випадках достроково погасити заборгованість перед банком у повному обсязі.

Зокрема Позичальник повинен повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, комісію, відсотки за фактичний строк його користування, в повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від Банку. Якщо протягом цього періоду позичальник усуне порушення даного договору, вимога Банку втрачає чинність.

Строк виконання зобов'язань боржника за кредитним договором від 06.06.2008 року в редакції вид 29.12.2009 року встановлено 06.06.2029 року.

Тобто вказаний строк не настав.

Однак станом на 27.05.2013 року прострочена заборгованість відповідача за кредитним договором від 06.06.2008 року в редакції від 29.12.2009 року становила за тілом кредиту 261846,08 доларів США, по процентам 38334,38 доларів США. Загальна заборгованість складає 186257,21 доларів США, в тому числі по основному боргу 172845,71 доларів США.

Враховуючи, що боржник порушив свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів згідно із затвердженим графіком та виникла прострочена заборгованість по тілу кредиту та сплаті процентів, банк у відповідності до п.2.3.3. кредитного договору та ст. 1050 ЦК України використав своє право та 31.05.2013 року направив боржнику та поручителю письмове повідомлення про погашення заборгованості. У разі непогашення простроченої заборгованості на протязі 60 днів з дати отримання повідомлення про дострокове повернення кредиту. Дана вимога Банку отримана позичальником 31.05.2013 року, а поручителем - 04.06.2013 року (т. 1 а. с. 65- 68).

Проте у визначений строк вимога Банку позичальником та/або поручителем виконана не була.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

У разі порушення зобов'язання відповідно до ст.611 ЦК України настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець, має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Отже, районним судом вірно встановлено, що:

- позивач на підставі договору про переведена боргу від 29.12.2009 року прийняв на себе зобов'язання за кредитним договором від 06.06.2008 року, укладеного між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_5 в іноземній валюті у розмірі 300 000 доларів США;

- банк мав право на здійснення операцій з іноземною валютою;

- відповідач згідно з прийнятими на себе зобов'язаннями за договором про переведення боргу від 29.12.2009 року не виконав свої зобов'язання у передбаченому кредитним договором № 444/ F від 06.06.2008 року в редакції додаткової угоди № 3 від 29.12.2009 року у розмірі та у строки, встановлені цим договором щодо сплати періодичних платежів, які включали тіло кредиту та проценти за користування кредитом;

- банк виконавши досудову процедуру врегулювання спору, визначену кредитним договором, використав своє право на дострокове стягнення заборгованості та виплати всіх платежів за кредитним договором у повному обсязі.

Встановивши вказані обставини та дослідивши представлені докази, районний суд дійшов вірного висновку, про обгрунтованість вимог про стягнення заборгованості за тілом кредита та відсотків за користування кредитом у заявленому розмірі.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, що Банком в порушення Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки та банківську діяльність», постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року не була проведена переддоговірна робота, зокрема позивачу не було роз'яснено у повному обсязі і в зрозумілій формі всю інформацію про дійсну вартість фінансової послуги (видача кредиту) та про розмір відсотків та сукупну вартість кредиту, внаслок чого позивача було введено в оману, не можуть бути взятими до уваги, виходячи з наступного.

В розумінні ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до розяснення даного в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України в редакції, що діяла на час розгляду справи в районному суді, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, предметом доказування з боку особи, яка діяла під впливом обману є додержання сторонами в момент укладення договору вимог закону, а не виконання цього договору вже після його укладення.

Проте, як вбачається з матеріалів справи кредитний договір від 06.06.2008 року укладався з ОСОБА_5, ОСОБА_2 набув права позичальника на підставі договору про переведення боргу, який уклав з Банком та з ОСОБА_5, на підставі якого Банком 29.12.2009 року було переукладено з ОСОБА_2 кредитний договір аналогічний договору № 444/F від 06.06.2008 року та зазначено, що плату за обслуговування кредиту встановлено не за формулою за змінними величинами, а чітко зафіксованою сумою з доданням графіку погашення кредиту, який є невідємною частиною кредитного договору. При цьому сторони погодили всі істотні умови кредитного договору і ОСОБА_2 своїм підписом засвідчив, що надана йому Банком інформація є повною, доступною, і достовірною.

В подальшому ОСОБА_2 протягом тривалого часу здійснював погашення тіла кредиту. Так, з 2010 по січень 2012 року включно сплачено періодичними платежами 8153,87 доларів США та відсотків за користування кредитом з 2010 по 2013 рік - 75370,37 доларів США, в тому числі 5170 доларів США вже після подачі позову до суду.

Само по собі не вірне розуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, зокрема щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом зі сторони банку.

Здорожчання кредиту в процесі його виконання і не проявлення ОСОБА_2 необхідної обачності щодо власних фінансових можливостей, їх стабільності, не повна оцінка можливих ризиків не звільняє боржника від необхідності виконання прийнятих на себе договірних зобовязань.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до п. 4.1. кредитного договору № 444/F від 06.06.2008 року в редакції додаткової угоди № 3 від 29.12.2009 року пеня нараховується за кожний день прострочення в розмірі 0,3% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не менше 20 грн. за кожний прострочений платіж за окремим зобовязанням.Сплата пені здійснюється за курсом НБУ на дату нарахування на рахунок зазначений у п. 1.2. цього Договору.

Банком зі згоди представника апелянта представлено розрахунок заборгованості по пені у відповідності з п. 4.1. кредитного договору № 444/F від 06.06.2008 року в редакції додаткової угоди № 3 від 29.12.2009 року, відповідно до якого розрахунок пені здійснено за кожний день з урахуванням курсу НБУ, який був встановлений за кожний день нарахування.

Як вбачається з представленого розрахунку пеня за процентами за користування кредитом з 01.03.2011 року до 04.08.2013 року становить в загальному розмірі 271475,8 грн. в еквіваленті. Зменшення суми пені за процентами за користування кредитом відбулося за рахунок застосування курсу НБУ за кожний день прострочення з 01.03.2011 року до 09.07.2012 року (з 09.07.2012 року до

04.08.2013року курс складав 7,993 грн.за 1 долар США і був покладений в основу первісного розрахунку заборгованості в тому числі і за період з 01.03.2011 року до 09.07.2012 року).

Враховуючи, що наведеного суду першої інстанції не врахував, зменшенню підлягає сума заборгованості по пені за процентами за користування кредитом з 271501,23 грн. до 271475,80 грн.

Розрахунок пені за кредитом не відрізняється від первісного, оскільки вичнений за період з 01.05.2013 року до 04.08.2013 року, коли курс НБУ залишався незмінним - 7,993 грн. за 1 долар США.

Судова колегія також звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов'язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня).

Згідно з ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, головним критерієм в оцінці правомірності застосування штрафу та пені в межах одного договору є перевірка обставин щодо їх одночасного застосування саме щодо одного і того самого виду порушення.

Умовами п. 4.1 кредитного договору від 06.06.2008 року в редакції від 29.12.2009 року передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення (порушення строків виконання, несвоєчасне виконання) грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення але не менше 20 грн. в день за кожний прострочений платіж за окремим зобовязанням.

У той самий час, згідно з пунктом 4.2. кредитного договору від 06.06.2008 року в редакції від 29.12.2009 року передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів щодо грошових зобовязань по поверненню кредита, сплати процентів та комісії встановлених у п. 1.1. кредитного договору більше ніж на 60 днів.

Тобто застосування і штрафу і пені повязано з порушенням позичальником строків виконання грошових зобовязань за договором'(тіло кредиту, проценти тощо).

Розрахунок заборгованості за пенею у звязку з простроченням платежів по кредиту здійснено за прострочення платежів з повернення кредиту за період з 01.07.2013 року до 04.08.2013 року здійснено з суми заборгованості 4258,18 доларів США із застосуванням курсу НБУ за вказаний період прострочення.

Розрахунок штрафу у звязку з простроченням платежів по кредиту здійснено за прострочення платежів з повернення кредиту за період з 01.07.2013 року до 04.08.2013 року здійснено з суми заборгованості 4258,18 доларів США із застосуванням курсу НБУ за вказаний період прострочення.

Розрахунок заборгованості за пенею у звязку з простроченням платежів за процентами за користуванням кредиту здійснено за прострочення платежів за період з 01.07.2013 року до 04.08.2013 року з суми заборгованості 41017,58 доларів США із застосуванням курсу НБУ за вказаний період прострочення.

Розрахунок штрафу у звязку з простроченням платежів за процентами за користуванням кредиту здійснено за прострочення платежів за період з 01.07.2013 року до 04.08.2013 року з суми заборгованості 41017,58 доларів США із застосуванням курсу НБУ за вказаний період прострочення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання районним судом положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2003 цс 15 від 21.10.2015 року, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні таких норм права.

Підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України в даному випадку судова колегія не вбачає.

Наведеного суд першої інстанції не врахував і безпідставно стягнув з відповідачів і пеню і штраф за одні й ті самі види порушення зобов'язань за кредитним договором.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

У відповідності до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3441,00 грн. у рівних частках, тобто по 1720 грн. 50 коп. з кожного.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 березня 2014 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором №444/F від 06.06.2008 року - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (), заборгованість за кредитним договором № 444/F від 06.06.2008 року в редакції від 29.12.2009 року в сумі 303 312,40 доларів США та 281 392 грн. 64 коп., в тому числі: 261 846,08 доларів США - заборгованість за кредитним договором; 41 466,32 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків; 9 916,84 грн. - заборгованість за пенею за несплату основного боргу; 271 475,80 грн. - заборгованість за пенею за несплату відсотків за користування кредитом.

В решті вимог про стягнення пені та у вимогах про стягнення штрафу - відмовити.

Стягнути у рівних частках з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (), судовий збір у розмірі 3441,00 грн., тобто по 1720 грн. 50 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02.11.2018 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

ОСОБА_6