Постанова

Іменем України

11 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 718/2656/16-ц

провадження № 61-43106св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: Комісія з прав захисту дитини Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області, Орган опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2018 року у складі судді Олексюк Т. І., додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 08 травня 2018 року у складі судді Олексюк Т. І. та постанову апеляційного суду Чернівецької області від 14 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визначити місце проживання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком на АДРЕСА_1

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 24 червня 2005 року до 30 жовтня 2009 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_7.

Після розірвання шлюбу відповідач почала перешкоджати йому бачитися з сином і він був позбавлений можливості спілкуватися та брати участь у його вихованні.

Розпорядженням Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області від 30 вересня 2010 року йому встановлено дні побачень із сином: перша і третя неділя місяця з 11 год. до 18 год., друга та четверта суботи місяця з 10 год. до 17 год., та зобов'язано ОСОБА_5 надавати йому можливість безперешкодно зустрічатися із сином.

Проте ОСОБА_5 не виконує рішення суду, налаштовує сина проти нього, неодноразово залишала його самого у нічний час, злісно ухиляється від виконання батьківських обов'язків, унаслідок чого у дитини погіршився стан здоров`я.

Зазначав, що він (позивач) проживає у кращих, ніж відповідач, умовах, приймає активну участь у вихованні сина, піклується про його здоров`я, цікавиться життям та розвитком, приймає участь у шкільних заходах. Крім того він має постійне місце роботи та отримує достатній заробіток, графік його роботи дозволить більше часу проводити із сином.

Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції не встановив обставин, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом із матір'ю, та діяв в контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків.

Додатковим рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 08 травня 2018 року стягнуто з позивача на користь ОСОБА_5 11 908,00 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції, керуючись статтями 264, 270, 133, 137 ЦПК України, стягнув з позивача на користь відповідача 11 908 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких підтверджений наявними в матеріалах справи доказами.

Постановою апеляційного суду Чернівецької області від14 серпня 2018 року рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2018 року та додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 08 травня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_8 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та залишити його позов без розгляду.

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Крім того, зазначав, що він подав заяву про залишення його позовної заяви без розгляду, проте суди безпідставно відмовили у її задоволенні.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 червня 2005 року до 30 жовтня 2009 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_6

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівців від 30 жовтня 2009 року проживання малолітнього сина визначено з матір'ю ОСОБА_5

Розпорядженням Заставнівської районної державної адміністрації від 30 вересня 2010 року ОСОБА_4 установлено дні побачень із сином: перша і третя неділя місяця з 11 год. до 18 год., друга та четверта суботи місяця з 10 год. до 17 год., та зобов'язано ОСОБА_5 надавати йому можливість безперешкодно зустрічатися із сином.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 05 березня 2012 року ОСОБА_4 встановлено дні побачень із неповнолітнім сином ОСОБА_6 у період першої, третьої неділі місяця з 11 год. до 18 год та другої та четвертої суботи місяця з 10 год. до 17 год., дозволено батьку забирати дитину за місцем свого проживання та зобов'язано матір передавати дитину.

Постановою державного виконавця від 07 серпня 2015 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом від 21 березня 2012 року № 2-674/2009 року щодо виконання вказаного рішення суду.

Рішенням Комісії з питань захисту прав дитини від 13 травня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 рекомендовано виконувати рішення Заставнівського районного суду від 05 березня 2012 року, діючи виключно в інтересах дитини.

Розпорядженням Заставнівської районної державної адміністрації від 26 червня 2016 року ОСОБА_4 встановлено дні побачень та спільного відпочинку із сином: протягом місяця на літніх канікулах (липень-серпень за вибором); протягом половини строку на осінніх, зимових, весняних канікулах; кожної п'ятої неділі місяця з 10 год. до 18 год.

Відповідно до актів державного виконавця від 16 жовтня 2016 року, 12 листопада 2016 року, 22 жовтня 2016 року неповнолітній ОСОБА_6 відмовляється йти на побачення з батьком ОСОБА_4

Згідно з висновком Органу опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації від 16 листопада 2016 року змінювати місце проживання малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, є недоцільним.

Звертаючись з позовом про визначення місця проживання сина з ним, ОСОБА_4 вказував, що ОСОБА_5 ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання і догляду за дитиною, а також створює умови, які перешкоджають йому піклуватись про сина.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши висновки органу опіки і піклування, поведінку батьків та особисте волевиявлення неповнолітнього ОСОБА_6, при вирішенні питання про визначення місця його проживання в контексті першочергового урахування інтересів саме дитини, які переважають над інтересами батьків, зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про залишення позову без розгляду, є безпідставними, оскільки відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України така заява може бути подана до початку розгляду справи по суті.

Посилання у скарзі на те, що суд повинен був залишити позовну заяву без розгляду відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, оскільки він тричі підряд (13 березня 2018 року, 11 квітня 2018 року та 19 квітня 2018 року) не з'являвся в судові засідання та про причини неявки не повідомляв, колегія суддів також відхиляє, оскільки судом були зібрані та досліджені всі докази у справі та заслухані пояснення всіх сторін по суті позову, у зв'язку з чим суд першої інстанції зробив правильний висновок про можливість завершення розгляду справи 19 квітня 2018 року без участі сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2018 року, додаткового рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 08 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Чернівецької області від 14 серпня 2018 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2018 року, додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 08 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Чернівецької області від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат