Справа № 372/1760/17
Провадження № 4-с-38/18
У Х В А Л А

іменем України

29 жовтня 2018 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Бондаренко Є.І.

за участю скаржника ОСОБА_1,

державного виконавця Прізова В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

Скаржник звернувся до суду зі скаргою, в якій посилаючись, що заступником начальника відділу Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_2 винесена протиправно постанова ВП №56181587 від 13.09.2018 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 164219, 00 грн. в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №372/1760/17 виданого 28.03.2018 року Апеляційним судом Київської області. Вважає її такою, що прийнята з порушенням норм чинного законодавства. Безпідставним є стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 164219,00 грн., а відтак дії заступника начальника відділу Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_2 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 13.09.2018р. у ВП № 56181587 є протиправним.

Скаржник ОСОБА_1 в судовому засіданні скаргу підтримав та вказав, що спірна постанова винесена з порушенням Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державним виконавцем фактично не вчинялись примусові виконавчі дії, зазначені різні суми стягнення виконавчого збору, у листі та постанові, до того ж стягнення ведеться іншим відділом державної виконавчої служби, тобто відбувається подвійне стягнення.

Державний виконавець Прізов В.І. в судовому засіданні зазначив, що виконавчий збір розрахований із загальної суми боргу по виконавчому листу, постанова про відкриття провадження направлялась разом зі спірною постановою про стягнення виконавчого збору, отримана боржником 20.04.2018 року, а 30.05.2018 року отримана ним постанова про зупинення виконавчого провадження.

Представник стягувача ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, подала до суду відзив, в якому скаргу підтримала, посилаючись на те, що заступником начальника відділу Обухівського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_2 не було вчинено виконавчих дій у виконавчому провадженні №56181587 з метою фактичного виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вислухавши скаржника, державного виконавця, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, матеріали виконавчого провадження 56181587, вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В судовому засіданні встановлено, що 27.02.2013 року рішенням Обухівського районного суду Київської області позов ОСОБА_4 акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно та стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 1104731 (один мільйон сто чотири тисячі сімсот тридцять одна) гривень в межах вартості одержаного спадкового майна. Стягнуто з ОСОБА_1 ОСОБА_4 акціонерного товариства «ПроКредит Банк» сплачені позивачем судові витрати в розмірі 1609,50 гривень. В іншій частині позову відмовлено.

27.11.2017 року рішенням Обухівського районного суду Київської області в задоволені позову ОСОБА_4 акціонерного товариства «ПроКредитБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовлено повністю.

28.02.2018 року чинною постановою Апеляційного суду Київської області, рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 листопада 2017 року - скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» за кредитними договорами № 2340 від 22 квітня 2005 року та № 2946 від 16 листопада 2006 року з внесеними змінами, в загальному розмірі 1 104 731,00 грн. (один мільйон сто чотири тисячі сімсот тридцять одна гривня), яка станом 19 лютого 2012 року складалася із заборгованість за договором про надання траншу № 1.28588/2946 від 16 листопада 2006 року в розмірі 690 370,48 грн., з них: заборгованість по капіталу - 688 718,99 грн., заборгованість по процентах - 1 607,01 грн., заборгованість по пені - 44,48 грн., та заборгованості за договором про надання траншу № 1.28223/2340 від 16 листопада 2006 року в розмірі 414 360,52 грн., з них: заборгованість по капіталу - 413 284,27 грн., заборгованість по процентах - 967,29 грн., заборгованість по пені - 108,96 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки № 2946-ІД01 від 16 листопада 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 8271, у вигляді нежитлової будівлі - бар «Біля фонтану» площею 150,8 кв. м, по вул. Каштановій, б/н в м. Обухові Київської області, яка належала ОСОБА_7, який помер 19 лютого 2012 року, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА №479750, виданого 21 березня 2003 року Обухівською міською радою Київської області, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 1 642 197,00 грн. (один мільйон шістсот сорок дві тисячі сто дев'яносто сім гривень). Стягнуто з ОСОБА_1 (Боржника) та ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» по 840,00 (вісімсот сорок гривень) сплаченого судового збору.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст. 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом. У розумінні цієї норми права державний виконавець не є окремим суб'єктом, а є представником влади, який здійснює свої повноваження від імені держави в системі органів державної влади - державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу, як суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено її права чи свободи.

Відповідно до ч.1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

На виконання постанови Апеляційного суду Київської області від 28.02.2018 року видано 28.03.2018 року виконавчий лист №372/1760/17.

16.04.2018 року заступником начальника відділу Обухівського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №56181587 за виконавчим листом №372/1760/17 виданим 28.03.2018 року Апеляційним судом Київської області, в якій покладено на боржника обовязок подати декларацію про доходи та майно, вирішено питання про стягнення виконавчого збору.

Скаржником в судовому засіданні не оспорено факт отримання постанови про відкриття виконавчого провадження 20.04.2018 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, наявним у матеріалах виконавчого провадження.

17.05.2018 року заступником начальника відділу Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_2 винесено постанову про зупинення виконавчого провадження № 56181587.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Згідно ч. 2 ст. 34 вказаного Закону, Виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про обставини, зазначені в частині першій цієї статті, зупиняє вчинення виконавчих дій, про що виносить відповідну постанову.

13.09.2018 року на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого документу від 29.08.2018 року заступником начальника відділу Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_2 винесено постанову про поновлення вчинення виконавчих дій у ВП № 56181587 та винесено постанову про стягнення виконавчого збору.

21 вересня 2018 року на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого документу від 29.08.2018 року заступником начальника відділу Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_2 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП№ 56181587 та винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження щодо здійснення примусових виконавчих дій понесених витрат виконавчого провадження в сумі 1069 грн.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є:

1)звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3)вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обовязку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобовязаний, зокрема: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Відповідно до положень ч. 1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанови виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються курєром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини девятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Так, в матеріалах виконавчого провадження міститься рекомендоване поштове повідомлення про вручення відправлення, яке отримано 20.04.2018 року скаржником ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Законом України «Про виконавче провадження» у різних редакціях станом на час винесення оскаржуваних постанов передбачався десятиденний строк оскарження постанов державного виконавця.

Суд вважає, що скаржник міг дізнатись про порушення своїх прав та оскаржити зазначену у скарзі постанову державного виконавця у визначені законом строки, оскільки був обізнаний із наслідками вирішення судового спору, був обізнаний із виникнення у нього грошових зобовязань перед стягувачем за чинним судовим рішенням, в судовому засіданні скаржник підтвердив факт постійного проживання за адресою, зазначеною у виконавчому документі. За таких обставин, направлення боржникові за вказаною адресою документів виконавчого провадження узгоджувалось із законом.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем вчинялись різні виконавчі дії, виконавчий документ повертався по заяві стягувачеві, був повторно предявлений до виконання, проводився опис нерухомого майна боржника, відповідно акту державного виконавця, тому скаржник, як власник майна при дотриманні принципу добросовісності мав можливість дізнатись про відкриття виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору по виконавчому листу №372/1760/17 протягом тривалого часу після предявлення виконавчого листа до виконання. Доказів на спростування цього, на підтвердження наявності обєктивних перешкод для обізнаності із порушенням своїх прав скаржником суду не подано.

Крім того, навіть приймаючи до уваги твердження скарги про обізнаність із змістом оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 13.09.2018 року, які у судовому засіданні не були підтримані самим скаржником, слід звернути увагу на те, що скарга була подана лише 04.10.2018 року, тобто із пропуском десятиденного строку.

За таких обставин, суд вважає строки оскарження постанов від 13.09.2018 року пропущеними без поважних причин.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У ст. 6 цього ж Закону визначені гарантії прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні: державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб; державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно ч.1,2,4 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Враховуючи викладене, чинне судове рішення повинне бути виконане, однак у матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про будь-які дії ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні щодо добровільного виконання судового рішення у визначений законом строк, 13.04.2018 року стягувач звернувся до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання судового рішення, тому саме з цього часу державним виконавцем було розпочато примусове виконання судового рішення, постанову про відкриття виконавчого провадження, дії державного виконавця про складенню акту від 30.04.2018 року боржник не оскаржував, після відкриття виконавчого провадження за повідомленням стягувача боржником йому було сплачено 773 500 грн., тому станом на час винесення постанови про стягнення виконавчого збору державний виконавець мав всі правові підстави для її винесення, а розмір виконавчого збору визначений ним відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження». Оскаржувана постанова винесена після відкриття виконавчого провадження та до повернення виконавчого документа стягувачеві, тобто в межах виконавчого провадження, тому не може вважатись винесеною передчасно.

15 лютого 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 910/1587/13 вказав, що у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 № 14 роз'яснено, що відповідно до статей 45, 46 Закону № 606-XIV витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Посилання скаржника про те, що державним виконавцем фактично не вживалось заходів примусового виконання судового рішення, не вчинялись будь-які виконавчі дії, тощо залишились недоведеними та спростовуються матеріалами виконавчого провадження, які, зокрема містять акт державного виконавця від 30.04.2018 року про вихід за місцем знаходження заставного майна, наведено опис проведених дій, однак фактична передача заставного майна не відбулася через неявку представника стягувача у заздалегідь узгоджений час. Також у матеріалах виконавчого провадження міститься переписка державного виконавця із стягувачем та боржником з приводу організації виконання судового рішення. Крім того, боржник звертався до начальника відділу державної виконавчої служби із скаргою щодо стягнення з нього виконавчого збору, на що йому надано вмотивовану відповідь щодо наявності правових і фактичних підстав для такого стягнення. Боржником було сплачено стягувачеві частина суми заборгованості за судовим рішенням - 773 500 грн. в межах цього виконавчого провадження.

Суд не погоджується із доводами скарги про те, що те, що в межах виконавчого провадження виконувалось судове рішення немайнового характеру, оскільки виконавчий документ стосувався звернення стягнення на нерухоме майно на певну суму, а звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 52 Закону України «Про виконавче провадження» регламентує порядок звернення стягнення на заставлене майно.

В порядку примусового виконання стягнення на заставлене майно допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника.

Після зміни правового регулювання відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» №1404 стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення без винесення відповідної постанови. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому, виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

За таких обставин, порушень прав чи законних інтересів скаржника, які б підлягали судовому захисту, під час судового розгляду не встановлено.

Статтею451 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, доводи скарги суд вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на законі і матеріалах справи, належно не доведені, суперечать фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, в задоволенні скарги слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 447 - 452 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову державного виконавця відмовити повністю.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги в пятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 261 ЦПК України.

Суддя М.В.Кравченко