Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 693/568/13-ц

провадження № 61-32060 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - орган опіки та піклування Жашківської районної державної адміністрації Черкаської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 01 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Гончар Н. І., Пономаренка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Жашківської РДА Черкаської області, про визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з 1994 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6, 12 листопада 1996 року між ними зареєстровано шлюб, від якого народилося двоє дітей: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Всі разом вони проживали у будинку по АДРЕСА_1, право власності на який було зареєстровано за

ОСОБА_6 відповідно до договору дарування від 26 травня 1992 року.

За час шлюбу за рахунок їх спільних коштів у 2000 році вони побудували прибудову до будинку, унаслідок чого вартість домоволодіння значно збільшилася. Згідно з технічним паспортом на будинок станом на 15 жовтня 2012 року інвентаризаційна вартість житлового будинку, 1969 року побудови, складала 47 134,00 грн, інвентаризаційна вартість прибудови 65 067,00 грн. Загальна інвентаризаційна вартість домоволодіння по АДРЕСА_1 складає 148 852,00 грн.

Крім того за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та у період перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів у 1995 році проводилася газифікація будинку, у 2003 році будинок підключено до центральної водомережі, у 2006 році проведено телефон.

26 лютого 2010 року ОСОБА_6 приватизовано земельну ділянку площею 0,1022 га, на якій знаходиться житловий будинок.

13 травня 2011 року шлюб між нею та ОСОБА_6 розірвано, ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_6 помер.

Після його смерті спадкоємцями є: його мати - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

До складу спадщини включено житловий будинок по АДРЕСА_1, у якому вона проживає разом з дітьми та земельну ділянку.

Оскільки житловий будинок у зв'язку із збільшенням його вартості за рахунок коштів подружжя став об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, просила визнати за нею право власності на 1/2 його частину, а також право власності на 1/2 земельної ділянки, на якій він розташований.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 12 лютого

2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 24 листопада 2014 року, позов задоволено.

Визнано житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку з надвірними спорудами та на 1/2 частину земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Жашківського районного суду Черкаської області від

12 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від

24 листопада 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 13 липня

2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано житловий будинок із надвірними спорудами по АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку з надвірними спорудами та на 1/2 частину земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що отриманий ОСОБА_6 за договором дарування від 26 травня 1992 року будинок АДРЕСА_2 за час проживання у шлюбі з позивачем у результаті трудових та грошових затрат подружжя істотно збільшився у своїй вартості, зокрема крім прибудови, яку обладнано під дві житлові кімнати, проведено роботи про благоустрою будинку: у кімнатах 1,7; 1,8; 1,9 було проведено заміну дерев'яної прогнившої підлоги на ламінат, у кімнаті 1,4 зроблено опалення, водопровід і каналізацію, у кімнатах 1,6; 1, 5 - проведено поточні ремонтні роботи, веранду перебудовано у ванну кімнату, а кладову - на котельню. Після проведених поліпшень ринкова вартість домоволодіння станом на 11 грудня 2013 року дорівнювала 184 236 грн, тоді як до їх проведення - 86 304 грн.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 01 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що майно , яке належало одному з подружжя, може бути визнано спільною сумісної власністю такого подружжя лише у випадку, якщо збільшення вартості майна призвело до збільшення його якісних характеристик та відбулося внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення майна). Оскільки проведення прибудови не призвело до збільшення житлової площі будинку чи зміни його призначення, апеляційний суд прийшов висновку, що у позивача виникло лише право на відшкодування витрат на будівництво.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Черкаської області від

01 вересня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду касаційної інстанції мотивовано тим, що при новому розгляді справи, суд апеляційної інстанції не з'ясував функціонального призначення спірної прибудови, яка згідно з технічним паспортом є частиною спірного житлового будинку площею 41,3 кв м і з'єднана з ним спільною стіною з віконними отворами та дверима, а також не урахував висновків і мотивів, наведених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 01 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 13 липня

2016 року скасовано у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у визнанні за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_3. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, інвентаризаційна вартість прибудов до будинку АДРЕСА_2 становить майже половину вартості самого житлового будинку подарованого ОСОБА_6, що свідчить про істотне збільшення його вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, та є підставою для визнання зазначеного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, а тому суд обгрунтовано визнав за позивачем право власності на 1/2 частину домоволодіння Ураховуючи наведене, а також роз'яснення, викладені у абзаці першому пункту 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що приватизовану померлим ОСОБА_6 земельну ділянку одержано ним у особисту приватну власність, а тому відсутні підстави для визнання її об'єктом спільної сумісної власності та задоволення вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки.

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, у якій вона просить скасувати рішення Апеляційного суду Черкаської області від 01 серпня 2017 року та залишити у силі рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 13 липня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема не урахував, що за змістом статей 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), визнання права на частку у земельній ділянці залежить від вирішення вимог про визначення частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок, оскільки у разі набуття права власності на житловий будинок кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток цих осіб на житловий будинок. Зазначене правило наведено і у роз'ясненнях, викладених у другому абзаці пункту 18-2 постанови Пленуму Верхового Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

31 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 12 листопада

1996 року. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 13 травня

2011 року шлюбу розірвано.

До укладення шлюбу ОСОБА_6, відповідно до договору дарування від

26 травня 1992 року набув право власності на будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_2. У період шлюбу ним була приватизована земельна ділянка площею 0,1022 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_4

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_6 помер.

Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є мати -

ОСОБА_2 та діти: ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5

ОСОБА_1 обгрунтовувала позовні вимоги тим, що за час спільного проживання у шлюбі з ОСОБА_6 внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя істотно збільшилася вартість житлового будинку, що належав на праві власності ОСОБА_6, а тому вона має право на 1/2 його частини, а також земельної ділянки, на якій розташований будинок.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 13 липня

2016 року та ухвала Апеляційного суду Черкаської області від 01 серпня

2017 року у частині задоволених вимог про визнання спірного житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та

ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового частину з надвірними спорудами не оскаржується, а тому відповідно до статті 400 ЦПК України не є предметом перевірки судом касаційної інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377

ЦК Українидає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від

11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.

Отже, висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 не має права на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власникові, є таким, що не грунтується на нормах матеріального права.

Натомість доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що до неї, як співвласника житлового будинку, відповідно до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України перейшло право власності на земельну ділянку у розмірі належної їй частки у праві власності на житловий будинок, є обгрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції у частині вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок з надвірними спорудами, що відповідає вимогам закону, рішення Апеляційного суду Житомирської області від 01 серпня 2017 року підлягає скасуванню, із залишенням без змін рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 13 липня 2016 року.

Керуючись статтями 400, 402, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 01 серпня 2017 року скасувати, рішення Жашківського районного суду Черкаської області від

13 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик