Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 201/6343/13-ц

провадження № 61-19187св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

боржник - ОСОБА_3,

стягувач - ОСОБА_4,

заінтересована особа - державний виконавець Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Горілий Кирило Костянтинович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року у складі судді Демидової С. О. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із скаргою на дії державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (далі - Жовтневий ВДВС Дніпропетровського МУЮ), у якій просила скасувати постанову від 22 грудня 2015 року про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, зобов'язати закінчити виконавче провадження та направити виконавчий лист за належністю до Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Києва (далі - Дніпровський ВДВС м. Києва), визнати незаконною постанову державного виконавця від 22 грудня 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу та зобов'язати вчинити певні дії.

Подана скарга мотивована тим, що постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ Горілого К. К. від 22 грудня 2015 року виконавчий лист від 26 лютого 2015 року № 201/6343/13-ц, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суми боргу в розмірі 8 763,28 грн повернений стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Копія цієї постанови державним виконавцем не була направлена боржнику, про неї заявник дізналась 20 вересня 2016 року.

Також була винесена постанова про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». Постанова про таке скасування відсутня у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень та копія цієї постанови також не була надіслана на її адресу.

Зазначає, що державний виконавець був зобов'язаний направити виконавчий документ за місцем роботи боржника до належного відділу державної виконавчої служби в м. Києві, оскільки вона офіційно працевлаштована.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року, у задоволенні скарги відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 8 763,28 грн після повернення стягувачу відповідного виконавчого листа було повторно відкрито постановою державного виконавця від 31 березня 2016 року на підставі заяви стягувача. Державний виконавець діяв у межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

У травні 2017 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила судові ухвали скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, вона як боржник у виконавчому провадженні офіційно була працевлаштована. Встановивши відсутність майна у боржника, державний виконавець зобов'язаний був передати виконавчий документ до відповідного органу державної виконавчої служби за місцем роботи боржника. Крім того, копія оскарженої постанови не надходила на її адресу.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 07 травня 2018 року справу № 201/6343/13-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 383 ЦПК України (у редакції, станом на момент постановлення ухвали) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Суди встановили, що постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ Горілого К. К. від 22 грудня 2015 року виконавчий лист від 26 лютого 2015 року № 201/6343/13-ц, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу в розмірі 8 763,28 грн відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернений стягувачу.

Така постанова стягувачем оскаржена не була.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавчий документ, на підставі якого відкрите виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Оскільки державний виконавець не виявив майна боржника, на яке можливо звернути стягнення та усі заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, тому постанова державного виконавця від 22 грудня 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві відповідає вимогам закону.

Встановивши такі обставини, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_3, оскільки державний виконавець діяв у межах наданих йому повноважень, із дотриманням положень Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи касаційної скарги про те, що під час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, вона як боржник у виконавчому провадженні офіційно була працевлаштована, а тому державний виконавець зобов'язаний був передати виконавчий документ до відповідного органу державної виконавчої служби за місцем її роботи колегія суддів відхиляє. У разі відсутності майна боржника виконавчий документ повертається стягувачу, а направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби проводиться у разі закінчення виконавчого провадження, що визначено пунктом 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 та залишення без змін ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат
В. П. Курило